Euro & talous 3 • 2013

Julkaisupäivä 11.6.2013

21. vuosikerta

(aiemmin Markka & talous)

Lehti ilmestyy viisi kertaa vuodessa.

Päätoimittaja

Erkki Liikanen

Ennuste on laadittu Suomen Pankin rahapolitiikka- ja tutkimusosastolla ennustepäällikkö Anssi Rantalan johdolla.

Ennusteen kirjoittajat

Harri Hasko Elisa Newby

Juhana Hukkinen Seppo Orjasniemi

Helvi Kinnunen Jukka Railavo

Jarkko Kivistö Hannu Viertola

Petri Mäki-Fränti

Assistentit

Anna Marin
Reijo Siiskonen

Toimitus

Suomen Pankin kieli- ja julkaisupalvelut

Tilaukset

sähköposti: SPjulkaisut@edita.fi

Painopaikka

Edita Prima Oy, Helsinki 2013

Lehden aineistoa saa vapaasti lainata, mutta lähde on mainittava.

ISSN 1456-4718 (painettu julkaisu)
ISSN 1456-5862 (verkkojulkaisu)

Suomen Pankki

PL 160

00101 HELSINKI

Puhelin: 010 8311

Faksi: (09) 174 872

www.suomenpankki.fi

Kannessa Itävallan 1 sentin kolikon kansallinen kuva-aihe: Katkeronkukka.

Sisällys

Pääkirjoitus

Suomen Pankin ennusteet

Ennusteen kokonaiskuva

Talouden näkymät

Viimeaikainenkehitys

Toimintaympäristö

Yritykset

Kotitaloudet

Kokonaistuotanto ja työllisyys

Julkinen talous

Ulkoinen tasapaino

Hinta- ja palkkakehitys

Riskiarvio

Vuoden 2013 ensimmäisen neljänneksen tilinpito

Suomen tavaranviennin maa- ja tuotejakauma muuttunut

Väestötekijät hämärtävät kuvaa työvoiman tarjonnasta

Julkisen velan rakenne Suomessa

Arvonlisäysperusteinen ulkomaankauppatilasto jakaa maakohtaiset kauppataseen yli- ja alijäämät uudelleen

Suomessa inflaatio nopeampaa kuin euroalueella

Vaihtoehtoislaskelma: Vientimarkkinoiden kysyntä vauhdittuu samalla kun yritysten investointiedellytyksiä kohennetaan

Muutokset edellisestä ennusteesta

Aiempia artikkeleita ja kehikoita

Ennustetaulukot

Pääkirjoitus

Suomen talous on supistunut vuoden 2012 alkupuoliskolta lähtien, ja lähivuosien näkymät ovat vaisut. Talouden kehitys on ollut pääsääntöisesti heikkoa jo viiden vuoden ajan, ja kasvuennusteita on jouduttu useita kertoja tarkistamaan heikomman kehityksen suuntaan. Pitkälti väliaikaisiksi ja suhdanneluonteisiksi aiemmin arvioidut talouden ongelmat ovat osoittautuneet pysyvämmiksi ja rakenteellisiksi.

Vienti on edelleen noin viidenneksen pienempi kuin ennen kansainvälisen finanssikriisin kärjistymistä syksyllä 2008. Kansainvälisen talouden tilan ohella keskeinen syy heikkoon vientimenestykseen on tärkeiden teollisuudenalojen – elektroniikka- ja paperiteollisuuden – supistuminen, jonka pikaisesta korjautumisesta ei ole merkkejä. Vientimenestystä on lisäksi painanut kustannuskilpailukyvyn heikkeneminen erityisesti vuosien 2008 ja 2009 poikkeuksellisen nopean palkkojen nousun vuoksi.

Viennin hiipuessa kokonaiskysyntää on tukenut kotimainen kysyntä erityisesti kotitalouksien kulutuksen lisääntyessä. Kun kansantalouden tulokehitys on viennin ongelmien takia ollut heikkoa, kotimaista kysyntää on rahoitettu kasvavasti velalla: sekä kotitalouksien että julkisyhteisöjen menot ovat olleet niiden tuloja suuremmat. Vaihtotase on muuttunut alijäämäiseksi, eli koko kansantalous velkaantuu nettomääräisesti.

Talouden supistuessa vuoden 2012 aikana työttömyys alkoi kasvaa uudelleen. Työllisyystilanteen heikkenemisellä voi olla pitkäaikaisiakin seurauksia erityisesti nuorien, työuransa alkuvaiheessa olevien tapauksessa. Esimerkiksi 1990-alun lama heikensi pysyvästi tuolloin työikään tulleen sukupolven työllisyyttä.

Julkisen talouden velkaantumisen arvioidaan Suomen Pankin ennusteen mukaan jatkuvan lähivuosina, jos uusia menoleikkauksia tai veronkorotuksia ei tehdä. Vaikka julkista taloutta on kuluvan vaalikauden aikana sopeutettu merkittävästi, velkaantuminen on jatkunut talouskasvua koskevien pettymysten myötä, eikä hallituksen tavoite velkasuhteen kasvun pysäyttämisestä näytä ilman uusia toimia toteutuvan.

Kun talouskasvun ongelmat ovat osoittautuneet aiemmin arvioitua pitkäaikaisemmiksi, on samalla julkisen talouden alijäämä osoittautunut suuremmalta osin rakenteelliseksi. Se ei siten poistu talouden suhdanneluonteisen elpymisen myötä. Lisäksi väestön ikääntyminen varjostaa yhä enemmän julkisen talouden näkymiä tämän vuosikymmenen jälkipuoliskolta alkaen. Riskinä on, että Suomi ajautuu hiipuvan talouskasvun, huomattavana säilyvän työttömyyden ja heikkenevän julkisen talouden uralle.

Välttääkseen hiipumisen uhan Suomen talouden täytyy uudistua. Maamme perusvahvuudet ovat ennallaan ja tarjoavat hyvän lähtökohdan uudistumiselle. Osaava väestö, toimiva infrastruktuuri sekä tehokas hallinto- ja oikeuslaitos ovat menestystekijöitä, jotka täytyy kyetä kanavoimaan talouskasvuksi ja työllisyydeksi. Tämän mahdollistamiseksi Suomi tarvitsee vahvempaa kansainvälistä kilpailukykyä sekä rakenneuudistuksia, jotka kasvattavat talouden tuotantomahdollisuuksia.

Kilpailukyvyn keskeinen osa on kustannuskilpailukyky, ja sen parantaminen edellyttää maltillista palkkojen nousuvauhtia useamman vuoden ajan. Lisäksi kilpailukykyyn vaikuttaa oleellisesti talouden suorituskyky laajemminkin. Kansalaisten osaamisen jatkuva kehittäminen ja onnistunut innovaatiopolitiikka ovat tärkeitä kilpailukyvyn edellytyksiä.

Työn tarjonnan lisääminen työuran eri vaiheissa on ehkä tärkein rakenneuudistusten kohde. Ikääntyvien työssä jatkamista tulee edistää, mutta yhtä tärkeää on turvata nuorten ikäluokkien mahdollisuus kiinnittyä työmarkkinoille. Nuorten työmarkkinoille pääsyn helpottamiseksi tarvitaan sekä julkisen vallan että työmarkkinaosapuolten toimia.

Väestön ikääntyessä olennaista on myös tuottavuuden parantaminen julkisesti rahoitetuissa palveluissa, erityisesti terveys- ja hoivapalveluissa. Lisäksi verojärjestelmää olisi mahdollista kehittää edelleen talouskasvua tukevaan suuntaan.

Kilpailua palvelualoilla ja rakentamisessa lisäävät uudistukset voivat niin ikään laajentaa talouden tuotantomahdollisuuksia. Kilpailun lisääntyminen kasvattaa tuotantoa ja työllisyyttä ja vaimentaa samalla hintojen nousua. Kilpailua eri toimialoilla on mahdollista lisätä kehittämällä ja joiltain osin purkamalla julkisen vallan sääntelyä.

Talouden tuotantomahdollisuuksia ja kansalaisten taloudellista hyvinvointia on mahdollista tukea myös asuntomarkkinoihin vaikuttavilla uudistuksilla. Ehkä oleellisin uudistusten kohde koskee tonttimaan määrää. Tonttien ja sitä kautta asuntojen tarjonnan kasvu hillitsisi asuntojen hintojen ja vuokrien nousua kasvukeskuksissa. Tämä tukisi työvoiman liikkuvuutta ja siten työllisyyttä. Samalla tuotanto ja työllisyys rakentamisessa lisääntyisivät. Kuntien toimet ovat kaavoitusmonopolin vuoksi avainasemassa sekä asuntopolitiikassa että vähittäiskaupan kilpailun lisäämisessä.

Talouden tuotantomahdollisuuksia parantavien rakenneuudistusten vaikutukset näkyisivät koko mitassaan vasta ajan kuluessa. Ne kuitenkin parantaisivat heti luottamusta Suomen talouden tulevaisuuteen. Siten ne voisivat jo lyhyellä aikavälillä tukea yritysten investointi- ja työllistämispäätöksiä, joita nyt rajoittaa epävarmuus tulevasta kehityksestä.

7. kesäkuuta 2013

Erkki Liikanen

Suomen Pankin ennusteet

Tämä Euro & talous -lehden numero esittelee Suomen Pankin kokonaistaloudellisen ennusteen, joka on laadittu pankin rahapolitiikka- ja tutkimusosastolla. Ennusteraportissa tarkastellaan viimeaikaista talouskehitystä sekä kuluvan ja kahden seuraavan kalenterivuoden näkymiä. Ennusteraportti keskittyy Suomen talouteen, ja ennuste kuvaa kaikkein todennäköisimmäksi arvioitua kehitystä. Näkymiin liittyviä epävarmuuksia käsitellään raporttiin sisältyvässä riskiarviossa.

Ennuste on laadittu osana eurojärjestelmän asiantuntijoiden kokonaistaloudellista arviota euroalueen tulevasta talouskehityksestä.1 Ennusteen taustalla olevat oletukset ja arviot kansainvälisen talouden tulevasta kehityksestä ovat siten samat kuin eurojärjestelmän asiantuntijaennusteessa. Ennusteessa oletetaan korkojen kehittyvän rahoitusmarkkinoiden odotusten mukaisesti ja valuuttakurssien pysyvän muuttumattomina ennustejakson aikana.

Suomen talouden ennustetta ja siihen liittyvää riskiarviota laadittaessa on käytetty Suomen Pankissa kehitettyä kokonaistaloudellista mallia sekä laajaa joukkoa muita talouskehitystä koskevia tietoja ja arvioita.2

Suomen Pankin kokonaistaloudellinen ennuste ja siihen liittyvät erilliset artikkelit julkaistaan Euro & talous -lehden kesäkuun ja joulukuun numerossa. Euroopan keskuspankki julkaisee yhteenvedon eurojärjestelmän yhteisestä asiantuntijaennusteesta EKP:n Kuukausikatsauksen kesäkuun ja joulukuun numerossa.

1 Eurojärjestelmään kuuluvat Euroopan keskuspankki sekä euroalueen maiden kansalliset keskuspankit, myös Suomen Pankki.

2 Ennusteessa on käytetty uusinta versiota Suomen Pankin kokonaistaloudellisesta Aino-mallista. Mallin perusominaisuudet on kuvattu Elisa Newbyn, Jukka Railavon ja Antti Ripatin artikkelissa ”Estimoitu yleisen tasapainon malli ennustekäyttöön”, Euro & talous 3/2011: Talouden näkymät.

Ennusteen kokonaiskuva

SSuomen kokonaistuotannon kasvu pysähtyi ja kääntyi laskuun vuonna 2012.1 Ennakkotietojen mukaan bruttokansantuote supistui myös vuoden 2013 ensimmäisellä neljänneksellä. Suomen Pankin ennusteen mukaan kokonaistuotanto supistuu 0,8 % vuonna 2013, mutta alkaa lievästi kasvaa jo vuoden loppupuolella. Kasvu jatkuu hitaana vuonna 2014, vaikka maailmanmarkkinoiden kasvu voimistuu. Kokonaistuotannon kasvuvauhti alkaa lähentyä pitkän aikavälin keskiarvoa vasta vuonna 2015, jolloin BKT kasvaa 1,4 %. Finanssikriisiä edeltänyttä vuoden 2008 kokonaistuotannon tasoa ei saavuteta ennustejaksolla 2013–2015.

Kotimaista kysyntää kannatellut yksityinen kulutus supistuu vuonna 2013 ja alkaa kohentua vasta vuoden 2014 aikana. Kotitalouksien ostovoima heikkenee vuosina 2013–2014 ja yksityinen kulutus vauhdittuu vasta vuonna 2015.

Työllisyyskehitys on lähivuosina heikkoa. Työttömyysaste nousee 8,6 prosenttiin vuonna 2014, eikä tilanne kohene vielä merkittävästi vuonna 2015. Työttömyyden kasvua rajoittaa työikäisen väestön määrän supistuminen ennustevuosina.

Asuntojen rakentaminen väheni vuonna 2012 ja supistuu edelleen vuonna 2013. Myös tuotannollisia investointeja tehdään vuonna 2013 vähemmän, koska yritysten suhdannenäkymät eivät ole merkittävästi kohentuneet. Investoinnit painottuvat edelleen korvausinvestointeihin, koska yrityksillä on runsaasti vapaata kapasiteettia. Maailmantalouden kasvun vauhdittuessa myös investointinäkymät parantuvat ja investoinnit alkavat lisääntyä vuonna 2014.

Suomen vientimarkkinoiden kasvun hidastuminen vuonna 2012 johti viennin supistumiseen. Tuonti väheni tätäkin enemmän, koska vientiteollisuuden välituotekysynnän ohella kotimainen tuontitavaroiden kysyntä pieneni. Suomen ulkomaankaupan kasvu on vielä vuonna 2013 heikkoa, mutta voimistuu vientimarkkinoiden vedossa vuosina 2014–2015. Vaihtotase säilyy alijäämäisenä ja on –1,2 % BKT:stä vuonna 2015.

Yhdenmukaistetun kuluttajahintaindeksin mukainen inflaatio hidastuu 2,3 prosenttiin vuonna 2013, kun energian hinnan nousu on pysähtynyt ja kotimainen kysyntä vaimenee. Myös välillisten verojen vaikutus inflaatioon on pienentynyt hieman vuodesta 2012, vaikka arvonlisäveroa korotettiin vuoden 2013 alussa. Kuluttajahintojen nousu hidastuu edelleen 1,9 prosenttiin vuonna 2014, vaikka valmisteverojen korotukset nostavat hintatasoa. Vuonna 2015 inflaatio hidastuu 1,7 prosenttiin.

BKT:n supistuminen johtaa siihen, että julkisen talouden tasapaino kohenee sopeuttamistoimista huolimatta vain hieman. Työllisyyden supistuminen ja yksityisen kulutuksen heikentyminen vähentävät oleellisesti verotulojen kertymiä. Julkisen talouden alijäämä ei juuri kohene, vaan on 2,2 % BKT:stä vuonna 2015. Julkinen velka kasvaa edelleen ja on 62 % suhteessa kokonaistuotantoon vuonna 2015.

Valtio nauttii kuitenkin edelleen vahvaa luottamusta kansainvälisillä rahoitusmarkkinoilla, eikä ennusteessa oleteta luottamuksen heikkenevän. Ennustetun kehityksen keskeinen riski onkin, että markkinoiden käsitys Suomen kyvystä palauttaa velkaantuminen kestävälle uralle muuttuisi. Tällaisessa tilanteessa valtion ja kuntien velanhoitokustannukset voivat kasvaa selvästi ennustettua nopeammin.

Talouden kasvu voi jäädä ennustettua hitaammaksi, jos yksityinen sektori vahvistaa taseitaan lähemmäksi taantumaa edeltänyttä tilannetta. Jos kotitaloudet vähentävät rahankäyttöään ja lisäävät säästämistään lähelle pitkän aikavälin keskimääräistä säästämistä, kotimarkkinoiden kysyntä jää tuntuvasti ennustetusta. Samaan suuntaan vaikuttaisi, jos yritykset jatkavat investointiensa lykkäämistä.

Kansainvälisen talouden kehityksessä on nähtävissä aiempaa selvemmin ennakoitua positiivisemman kehityksen mahdollisuus. Riski finanssi- ja velkakriisin kärjistymisestä ei ole poistunut, mutta sen todennäköisyys on pienentynyt. Yhdysvaltain asuntomarkkinoiden elpyminen ja Japanin deflaation vastaiset politiikkatoimet voivat johtaa näissä maissa kotimaisen kysynnän voimakkaampaan elpymiseen, joka vauhdittaisi koko maailmantalouden kasvua ja kohentaisi talousnäkymiä myös Suomessa.

1 Ennuste perustuu 21.5.2013 käytettävissä olleisiin tilastoihin.

Talouden näkymät

Viimeaikainen kehitys

Kokonaistuotanto laskusuunnassa jo vuoden ajan

Suomen kokonaistuotanto supistui Tilastokeskuksen ennakkotietojen mukaan 0,2 % vuonna 2012 (kuvio 1). Tilastokeskuksen tilinpidon pikaennakon mukaan bruttokansantuote pieneni vuoden 2013 ensimmäisellä neljänneksellä 0,1 % edellisestä neljänneksestä.1 Kokonaistuotannon kehitys on ollut heikkoa jo vuoden ajan. Bruttokansantuote oli ensimmäisellä vuosineljänneksellä 2 % pienempi kuin vuosi sitten.

Talouden tarjonnan eristä heikko talouskehitys on näkynyt teollisuustuotannon määrän supistumisena vuoden 2012 taitteesta lähtien (kuvio 2). Teollisuudenaloista eniten vuoden 2012 aikana heikkeni sähkö- ja elektroniikkateollisuus. Myös kemianteollisuuden tuotannon kasvu alkoi hiipua vuoden 2012 lopulla. Metalliteollisuuden (pl. sähkö- ja elektroniikkateollisuus) sekä metsäteollisuuden tuotanto pysyi vuonna 2012 jotakuinkin edellisvuotisella tasolla, mutta myös näiden toimialojen tuotanto on supistunut tämän vuoden alkukuukausina. Teollisuustuotannon tavoin myös viennin kehitys on ollut heikkoa. Suomen vienti väheni vuonna 2012, kun sekä tavaroiden että palveluiden vienti supistui.

Talouden kysynnän puolelta katsottuna bruttokansantuotteen pieneneminen vuonna 2012 oli seurausta kotimaisen kysynnän heikentymisestä. Sekä asuinrakentamisen että muun uudisrakentamisen määrä supistui vuoden 2012 aikana voimakkaasti (kuvio 3). Kotitalouksien kulutuksen kasvu vaihteli huomattavasti vuoden 2012 aikana, mikä johtui poikkeustekijöistä, kuten autoveron muutoksesta. Vuoden loppupuoliskolla vähittäiskaupan määrä pysyi edellisvuotisella tasolla. Bruttokansantuotetta pienensi vuonna 2012 myös varastojen supistuminen.

Indikaattorit osoittavat yritysten luottamuksen talouskehitykseen olevan tavanomaista heikompi kaikilla päätoimialoilla. Luottamuksen heikkeneminen näyttää kuitenkin pysähtyneen, ja esimerkiksi teollisuuden luottamus on hieman parantunut vuoden 2012 lopulta (kuvio 4).

Elinkeinoelämän keskusliiton toukokuisen suhdannebarometrin mukaan yritysten suhdannenäkymät lähikuukausiksi ovat yhä varovaiset. Teollisuustuotannon ja palvelualojen myynnin odotetaan kasvavan seuraavan puolen vuoden aikana hiukan. Uudet tilaukset ovat vähentyneet alkuvuonna yleisesti sekä teollisuudessa että rakentamisessa. Paperiteollisuudessa uudet tilaukset ovat sen sijaan hieman lisääntyneet.

Kuluttajien luottamusindikaattori on puolestaan heikentynyt vuoden 2013 alkukuukausina. Kuluttajien arviot sekä oman että Suomen talouden näkymistä ovat keskimääräistä synkemmät.

Bruttokansantuotteen supistuminen on vähentänyt myös työvoiman kysyntää. Työllisten määrä alkoi vähentyä vuoden 2012 kesällä, ja huhtikuussa 2013 työllisiä oli noin 22 000 vähemmän kuin vuotta aiemmin ja työttömyysasteen trendi oli 8,2 %, mikä oli 0,6 prosenttiyksikköä enemmän kuin vuotta aiemmin.2 Eniten työllisten määrä on vähentynyt teollisuudessa.

Inflaatio hidastunut alkuvuonna

Yhdenmukaistetun kuluttajahintaindeksin (YKHI) mukainen inflaatio oli Suomessa 3,2 % vuonna 2012. YKHI-inflaatio on viime kuukausina hidastunut 2½ prosentin tuntumaan arvonlisäveron korotuksesta huolimatta (kuvio 5). Kokonaisuutena vuoden 2013 alussa voimaan tulleiden veronkorotusten vaikutus inflaatioon on arviolta 0,7 prosenttiyksikköä. Alkuvuonna 2013 vauhdikkaimmin nousivat palveluiden ja elintarvikkeiden hinnat.

Jalostetut elintarvikkeet ovat kallistuneet vuoden 2013 ensimmäisen neljänneksen aikana keskimäärin 3,2 % vuodentakaiseen verrattuna. Jalostamattomat elintarvikkeet, joihin luetaan tuoretuotteet, kuten liha, kala, hedelmät ja vihannekset, kallistuivat vuoden 2013 ensimmäisen neljänneksen aikana 9,6 prosentin vauhtia. Jalostamattomien elintarvikkeiden hintojen nousun syynä ovat olleet sekä huonon sään aiheuttamat satomenetykset että kotimaisen lihantuotannon vähentymisen vuoksi nousseet tuottajahinnat.

Palveluiden hinnat nousivat ensimmäisellä neljänneksellä edellisvuotista vauhtia eli 3,3 % vuodentakaiseen verrattuna. Palveluiden hintoja kohottivat erityisesti vuokrat, jotka nousivat alkuvuonna yli 3 prosentin vuosivauhtia. Vuokra-asumisen kallistumisen taustalla vaikuttavat paitsi asuntojen hintojen nousu ja vuokra-asuntojen kysyntä myös kiinteistöjen hoitokulujen kasvu palkka- ja energiakustannusten kohoamisen vuoksi. Toinen palveluiden hintoja merkittävästi nostanut erä ovat ravintola- ja kahvilapalvelut, joiden hintojen kohoaminen on jatkunut alkuvuonna yli 5 prosentin vuosivauhtia. Palveluiden hintojen nousua hillitsee puolestaan televiestintäpalveluiden hintojen lasku.

Energian hinnan nousu tasaantui vuoden 2013 alussa raakaöljyn hinnan laskun vuoksi ja liikennepolttonesteiden valmisteveron korotuksen vaikutuksen poistuttua vuosi-inflaation laskennasta. Sekä polttoaineiden että sähkön hinta kääntyi vuoden alussa hienoiseen laskuun.

Teollisuustuotteiden (pl. energia) kuluttajahintojen nousu hidastui vuoden 2013 ensimmäisellä neljänneksellä 0,2 prosenttiin. Teollisuustuotteiden hintojen nousua hidasti erityisesti ns. puolikestohyödykkeiden, kuten vaatteiden, jalkineiden ja lelujen, hintojen 0,4 prosentin lasku. Myös kestokulutustavaroiden, kuten autojen ja kodinkoneiden, hintojen lasku on jatkunut hitaana.

Suomen talouskasvun perusta heikentynyt

Suomen talouden viimeaikainen kehitys kertoo talouden rakenteen muuttumisesta ja siihen liittyvistä ongelmista. Kokonaistuotannon ripeä kasvu 2000-luvun alussa oli seurausta lähinnä sähkö- ja elektroniikkateollisuuden vahvistumisesta ja alan voimakkaasta tuottavuuden kohentumisesta sekä ulkoisen kysynnän suotuisasta kehityksestä. Suomelle tärkeiden vientialojen, eli elektroniikka- ja paperiteollisuuden, tuotanto ja tuotantokapasiteetti ovat pienentyneet voimakkaasti alojen nopean rakennemuutoksen myötä. Finanssikriisi on osaltaan nopeuttanut muutosta. Kokonaistuotannon kasvua on viime vuosina pitänyt yllä kotimainen kysyntä.

Viimeaikainen kotimaisen kysynnän vaimeneminen paljastaakin talouden kasvupohjan heikkouden: teollisuuden tuotantokapasiteetin supistuessa ja investointien vähentyessä kotitalouksien ja julkisen sektorin velkaantumiseen perustuva kasvu ei ole kestävää. Teollisuuden investointien hiipuminen herättää myös huolen Suomen vientiteollisuuden mahdollisuuksista vastata mahdolliseen ulkomaisen kysynnän kasvuun tulevaisuudessa.

Toimintaympäristö

Kansainvälinen talous ja Suomen vientimarkkinat

Kansainvälisen talouden kehitys on ollut alkuvuoden 2013 aikana odotetun vaimeaa. Näkymiä varjostavat maailmankaupan kasvun hitaus, euroalueen taantuma sekä euroalueen luottamusilmapiirin hauraus. Kiinassa, Yhdysvalloissa ja Japanissa kasvu on jatkunut alkuvuoden mittaan, mutta hieman odotettua hitaammin. Tuotannon kasvu onkin ollut kaksijakoista: euroalueella aktiivisuus on vähentynyt, mutta Euroopan ulkopuolella kasvu on jatkunut.

Alkuvuoden aikana talousindikaattorit ovat viestineet maailmantalouden kasvun jatkuvan. Teollisuuden ja palvelualojen luottamus on euroalueen ulkopuolella säilynyt kasvua tukevana. Euroalueella luottamusilmapiiri on hauras ja epävarmuus talouskehityksen suunnasta on edelleen suuri. Työttömyys on lisääntynyt lähes kaikissa euroalueen maissa, ja keskimäärin alueen työttömyysaste oli maaliskuussa yli 12 %.

Kansainvälisen talouden ennuste pohjautuu oletukseen, että riittävät politiikkatoimet euroalueen luottamuskriisin hoidossa kyetään toteuttamaan ja kriisi saadaan pysyvästi taitettua. Ennusteessa oletetaan euroalueen maiden pitävän kiinni lupaamistaan julkisen talouden sopeuttamistoimista ja kasvua vahvistavista rakennepoliittisista uudistuksista. Maiden pyrkiessä täyttämään vakausohjelmien mukaiset julkisen talouden alijäämätavoitteensa finanssipolitiikka säilyy melko kireänä. Finanssipolitiikkaa kiristävät toimet, joita valtiot joutuvat luottamuksen parantamiseksi ja valtioiden lainamarkkinoiden toiminnan turvaamiseksi toteuttamaan, heikentävät lyhyellä aikavälillä kasvunäkymiä. Finanssipolitiikan uskottavuuden vahvistuminen mahdollistaa kuitenkin kriisimaiden yleisen korkotason alentumisen. Se on edellytyksenä sille, että yksityisen sektorin tilanne voi kohentua. Kriisimaiden huomattava velkaantuneisuus voi kuitenkin purkautua vain hitaasti ja asteittain.

Talousnäkymät päätalousalueilla

Euroalueen kokonaistuotanto supistui vuoden 2013 ensimmäisellä neljänneksellä 0,2 % edellisestä neljänneksestä. Saksassa talous kasvoi hieman, mutta Ranskassa, Italiassa ja Espanjassa aktiivisuus väheni. Lähineljännesten aikana sekä yksityisen kulutuksen että investointien ennakoidaan euroalueella supistuvan samalla kun maailmankaupan kasvun vaimeus ja useiden maiden kilpailukyvyn heikkous hidastavat viennin lisääntymistä. Myös finanssipolitiikan kiristäminen ja velkakestävyyttä parantavat toimet jarruttavat kasvua. Vuonna 2013 taloudellinen toimeliaisuus jää euroalueella keskimäärin hieman heikommaksi kuin vuonna 2012. Kasvun ennakoidaan käynnistyvän syksyllä ja nopeutuvan hieman vuoden loppua kohden. Kotimaisen kysynnän vaimeus ja aiempaa hitaampi viennin kasvu pahentavat jo valmiiksi heikkoa työllisyystilannetta useassa euroalueen maassa (taulukko 2).

Yhdysvalloissa yksityisen kulutuksen ja investointien kasvua heikensi vuoden 2012 lopulla epävarmuus finanssipolitiikan suunnasta. Vuoden 2013 ensimmäisellä neljänneksellä kasvua hidastivat vuoden alussa toteutetut finanssipolitiikan kiristykset. Yksityisen kulutuksen kasvun odotetaan olevan kevään ja alkukesän aikana vaisua veronkorotusten ja menoleikkausten takia, mutta kiihtyvän loppuvuotta kohden kotitalouksien taseiden vahvistumisen myötä. Kotitalouksien velkaantuminen on Yhdysvalloissa jo vähentynyt samalle tasolle kuin vuonna 2004, ja samalla varallisuus on alkanut kasvaa varallisuushintojen voimakkaan elpymisen myötä. Samaan aikaan yritysten voitot ovat olleet ennätykselliset.

Japanin talous ei juuri kasvanut vuoden 2013 ensimmäisellä neljänneksellä edellisestä neljänneksestä. Maan hallitus ja keskuspankki ovat tehneet toimia, joiden tavoitteena on lopettaa jo puolitoista vuosikymmentä jatkunut deflaatio. Jenin arvo on alentunut kauppapainoisella nimellisellä valuuttaindeksillä mitattuna noin 20 % syyskuun 2012 lopulta lähtien, ja Nikkei 225 -osakeindeksi on vastaavana aikana noussut noin 70 %. Toistaiseksi deflaatio on jatkunut, mutta inflaatio-odotukset ovat kuitenkin kasvaneet viime kuukausina voimakkaasti. Toistuvat elvytyspaketit ovat johtaneet Japanissa jatkuviin budjettialijäämiin ja siihen, että julkinen velka on paisunut ennätyksellisiin lukemiin. Japanin talouden kasvuennustetta on muutettu viime joulukuussa ennustettua voimakkaamman kehityksen suuntaan uuden hallituksen elvytyspaketin vuoksi. Finanssi- ja rahapoliittinen elvytys kiihdyttää kotimaista kulutusta ja jenin devalvoituminen nettovientiä.

Kiinan talous kasvoi vuoden 2013 ensimmäisellä neljänneksellä 7,7 % vuotta aiemmasta ja 1,6 % edellisestä neljänneksestä. Kasvu oli joulukuussa odotettua hitaampaa. Tämä hidastuminen johtui pääosin investointikysynnän kasvun verkkaisuudesta. Investointikysynnän odotetaan kuitenkin käynnistyvän tulevina kuukausina, sillä maaliskuussa käynnistettiin merkittäviä investointihankkeita ja myös pankkien lainananto on kasvanut ripeästi. Selvästi yli puolet BKT:n kasvusta syntyi ensimmäisellä neljänneksellä kotimaisesta kulutuskysynnästä. Vahvan kulutuksen ja heikon investointien kasvun myötä talouden rakenne muuttui hieman kulutusvetoisemmaksi. Investointiasteen lasku on kuitenkin hidasta, ja tulee kestämään vuosia ennen kuin investointiaste on lähellä kansainvälisesti totuttuja tasoja. Kiinan talouden ennustetaan kasvavan keskimäärin noin 8 prosentin vauhtia vuosina 2013–2015. Kiinan tuonnin määrä kasvaa maailmankauppaa nopeammin ja tukee maailmantalouden elpymistä.

Venäjän talouskasvu oli vuoden 2013 ensimmäisellä neljänneksellä odotettua heikompaa, ja kasvua vuodentakaisesta oli vain prosentti. Tuonnin arvo oli vain muutaman prosentin vuodentakaista suurempi, ja viennin määrä säilyi suunnilleen samalla tasolla kuin vuotta aiemmin. Investointiaktiivisuus oli laimea, ja kuluttajien odotukset heikentyivät. Oletus öljyn hinnan laskusta vähitellen painaa talouden kasvua. Julkisen sektorin palkkojen nousu hidastunee, ja eläkkeiden reaalinen kohoaminen pyritään pitämään talouskasvun tahdissa. Näitä ja muita valtiontalouden menoja rajaa budjettisääntö, jolla menot sidotaan öljyn edellisvuosien hintaan. Venäjän talouden kasvun arvioidaan hidastuvan vuosina 2013–2015 keskimäärin vajaaseen 3½ prosenttiin.

Kansainvälisen kaupan kasvu jatkuu hitaana lähineljännesten ajan. Luottamusilmapiirin heikkous näkyy edelleen kotitalouksien ja yritysten kestokulutus- ja investointitavaroiden hankintapäätöksissä. Maailmankaupan ennustetta onkin muutettu aiemmin arvioitua heikomman kehityksen suuntaan sekä kuluvan että ensi vuoden osalta. Ennusteperiodin lopulla vuonna 2015 maailmankauppa kuitenkin saavuttaa ennusteen mukaan pidemmän aikavälin keskimääräisen kasvun.

Maailmantaloutta ja kansainvälistä kauppaa koskevat aiempaa hieman vaimeammat kasvuennusteet lähivuosiksi merkitsevät myös Suomelle aiemmin arvioitua heikompaa vientikysynnän kasvua. Suomen vientimarkkinat kasvavat edelleen hitaammin kuin maailmankauppa keskimäärin, sillä Suomen viennille tärkeiden kehittyneiden maiden tuonnin kasvu on heikompaa kuin maailman tuonnin keskimääräinen kasvu.

Raaka-aineiden ja ulkomaankaupan hinnat

Raaka-aineiden (pl. öljy) hintojen odotetaan hieman laskevan koko ennusteperiodin ajan. Ennusteessa raakaöljyn (Brent-laatu) hinnan oletetaan kehittyvän 15.5.2013 vallinneiden futuurihintojen mukaisesti. Näiden mukaan raakaöljyn dollarihinta olisi ennustejakson lopulla noin 16 % halvempi kuin vuoden 2013 ensimmäisellä neljänneksellä. Ennusteessa elintarvikkeiden maailmanmarkkinahintojen odotetaan futuurihintojen mukaisesti säilyvän suhteellisen vakaina ennusteperiodilla.

Raaka-aineiden hintojen odotettu lasku näkyy Suomen viennin kannalta keskeisten maiden vientihinnoissa. Ennusteen oletus euron ulkoisen arvon muuttumattomuudesta vastaisuudessa merkitsee, että Suomen viennin kanssa kilpailevien maiden vientihintojen euromääräinen nousuvauhti on aiemmin ennustettua hitaampaa ennustejaksolla.

Korot ja valuuttakurssit

Markkinaodotuksiin perustuvan ennusteoletuksen mukaan 3 kuukauden euriborkorko pysyttelee jotakuinkin nykyisellä 0,2 prosentin tasollaan vuoden 2013 loppuun asti. Vuonna 2014 kolmen kuukauden euriborkorko nousee hieman ja on 0,6 % vuoden 2015 viimeisellä neljänneksellä (kuvio 6).

Pitkä korko eli Suomen valtion 10 vuoden obligaatiokorko pysyttelee nykyisellä 1,6 prosentin tasolla kuluvan vuoden kolmannelle neljännekselle ja nousee tämän jälkeen siten, että se on noin 2,4 % ennustejakson lopussa eli vuoden 2015 viimeisellä neljänneksellä. Näin tuottokäyrä jyrkkenee hieman, eli pitkien ja lyhyiden korkojen ero suurenee ennustejakson kuluessa. Euron ulkoisen arvon oletetaan pysyvän muuttumattomana ennustejakson aikana (taulukko 3).

Ennusteen korko-oletukset on johdettu 15.5.2013 vallinneista markkinaodotuksista. Korkoja ja valuuttakursseja koskevat oletukset ovat puhtaasti teknisiä eivätkä ennakoi Euroopan keskuspankin neuvoston rahapolitiikkaa. Oletukset eivät myöskään sisällä arvioita tasapainovaluuttakursseista.

Rahoitusmarkkinat

Euroalueen rahoitusmarkkinat ovat syksystä 2012 lähtien vakautuneet, ja kahtiajako periferiamaiden ja alueen kovan ytimen maiden välillä on lieventynyt. Pankkien ja valtioiden varainhankinta on helpottunut mutta on edelleen vaikeampaa kuin ennen kriisiä. Monet ongelmamaiden pankit ovat lisäksi yhä riippuvaisia keskuspankkien tarjoamasta rahoituksesta.

Vaikka uhka euroalueen velkakriisin kärjistymisestä äkillisen luottamuskriisin seurauksena ei ole poistunut, rahoitusmarkkinoiden suurimmat riskit liittyvät nyt euroalueen talousnäkymien vaimeuteen. Jos heikko talouskehitys pitkittyy, luottotappioiden ja ongelmaluottojen määrä näkyy euroalueen pankkien luottotappioiden kasvuna, ja pankkien kannattavuus heikkenee edelleen.

Euroopan keskuspankki tuki talouskasvun edellytyksiä laskemalla toukokuun kokouksessaan ohjauskorkonsa 0,5 prosenttiin. Korkojen mataluudesta huolimatta niin euroalueen yritys- kuin kotitalousluottojenkin kanta on kasvanut vaimeasti. Velkakriisi on pakottanut pankit kiinnittämään lisääntyvää huomiota pääoma- ja likviditeettiasemaansa. Tämän seurauksena monet pankit ovat joutuneet arvioimaan ja hinnoittelemaan yrityslainojen riskejä uudelleen. Varsinkin pienten ja keskisuurten yritysten luotonsaantiehdot ovat monessa euroalueen maassa edelleen tiukat. Myös yritysluottojen kysyntä on heikentynyt, kun investointien määrä on vähäinen ja yritykset ovat parannelleet taseitaan. Yritysluottomarkkinoiden virkistämiseksi EKP onkin yhteistyössä muiden eurooppalaisten viranomaisten kanssa ryhtynyt tutkimaan mahdollisuuksia edistää pankkien edellytyksiä arvopaperistaa ja sitä kautta myydä edelleen myöntämiään yritysluottoja.

Suomen rahoitusjärjestelmän tila on pysynyt vakaana koko velkakriisin ajan.3 Markkinarahoitusta on hyvin saatavilla, ja joukkolainojen riskipreemiot ovat pienentyneet. Pankit ovat laskeneet runsaasti liikkeeseen varsinkin katettuja joukkovelkakirjalainoja.

Suomessa toimivien pankkien riskinsietokyky on edelleen hyvä, mutta suhdannetilanteen heikkous ja korkotason mataluus ovat syöneet kannattavuutta. Tilannetta on jonkin verran helpottanut sekä yritys- että kotitalousluottojen korkomarginaalien kasvu. Talouskasvun vaimeus ja varsinkin investointikysynnän hiipuminen varjostavat pankkien lähiaikojen näkymiä, mikä rajoittaa myös Suomessa yritysten luotonkysyntää.

Muihin euroalueen maihin verrattuna pienten yritysten rahoitustilanne on Suomessa edelleen hyvä. Yrityslainojen korkomarginaalit ovat silti Suomessakin kasvaneet enemmän pienissä yrityslainoissa, ja PK-yritysten luottojen saatavuus on kehittynyt hieman heikommin kuin suuryritysten.4

Pienten ja keskisuurten yritysten luoton saatavuuden heikkenemisen taustalla on monia tekijöitä. Näistä keskeisin lienee talousnäkymien heikkenemisen mukanaan tuoma luottoriskien yleinen kasvu, joka on lisännyt pankkien varovaisuutta luottopolitiikassaan. Pankit kiinnittävät myös aiempaa enemmän huomiota vakavaraisuuteensa ja sitä kautta riskipainotettujen saamisten hallintaan. Osin taustalla on markkinoiden asettamat aiempaa korkeammat vaatimukset pankkien vakavaraisuudelle, mutta myös käynnissä olevilla sääntelyuudistuksilla saattaa olla merkitystä.

Kotitalouksien lainakannan kasvu on hidastunut 5 prosentin tuntumaan, kun se vielä vuotta aikaisemmin oli noin 6 % (kuvio 7). Asuntolainojen korkomarginaalit ovat olleet kasvussa keväästä 2011 lähtien, mutta markkinakorkojen laskun vuoksi uusien asuntoluottojen keskikorko oli maaliskuussa 2013 vielä historiallisen matala 1,98 %. Heikko tulokehitys ja epävarmat talousnäkymät ovat kuitenkin alkaneet hillitä asuntokauppaa ja sitä kautta kotitalouksien luotonkysyntää. Asuntojen nimellishinnat nousevat edelleen hiljakseen, mutta reaalihintojen kohoaminen taittui hitaaksi laskuksi jo vuonna 2012.

Vuonna 2011 joka kymmenennellä suomalaisella kotitaloudella velallisista kotitalouksista oli velkaa yli kolme kertaa käytettävissä olevien vuositulojensa verran. Osuus on kaksinkertaistunut kymmenessä vuodessa. Matala korkotaso sekä kotitalouksien vakaa tulokehitys ovat kuitenkin tukeneet kotitalouksien kykyä selvitä veloistaan, mistä syystä asuntolainoista johtuva luottotappioiden määrä on jäänyt vähäiseksi. Jos taantuma kuitenkin pitkittyy ja työttömyys alkaa merkittävästi kasvaa, luottohäiriöiden määrä kasvaa Suomessakin.

Finanssipolitiikan oletukset

Finanssipolitiikan mitoitusta on kiristetty asteittain jo vuodesta 2011 lähtien. Vuoden 2011 hallitusohjelmassa sovittiin vaalikaudeksi valtiontalouden yhteensä 2,5 mrd. euron sopeutustoimet, jotka jakaantuivat likimain puoliksi tulo- ja menopuolen kesken. Taloustilanteen heikentymisen myötä vuoden 2012 kehysriihessä sovittiin yhteensä 1,2 mrd. euron lisäsopeutustoimet vuosiksi 2013–2015. Hallituksen puolivälitarkastelussa eli kevään 2013 kehysriihessä sovittiin niin ikään useista sekä tulo- että menopuolen uusista sopeutustoimista. Nettomääräisesti toimet jäävät kuitenkin selvästi aikaisempia vähäisemmiksi.

Maaliskuun 2013 kehysriihen merkittävin yksittäinen toimenpide oli yhteisöveron alentaminen 24,5 prosentista 20 prosenttiin vuoden 2014 alussa. Yhteisöveron keventäminen leikkaa valtion ja kuntien verotuloja yhteensä noin 900 milj. euron verran, mikä on noin 0,5 prosenttiyksikköä suhteessa bruttokansantuotteeseen.

Hallituspuolueet sopivat kehysriihessä myös pääomatulojen verotuksen kiristämisestä ja yritystukien leikkauksista. Yhteensä nämä toimet vahvistavat valtiontaloutta runsaan 600 milj. euron verran eli noin 0,3 % bruttokansantuotteeseen suhteutettuna. Hallitus sopi niin ikään useista välillisiä veroja koskevista korotuksista. Tupakka-, alkoholi-, makeis- ja virvoitusjuomaveroja korotetaan vuosina 2014 ja 2015. Myös sähköveroa kiristetään vuoden 2014 alussa. Yhteensä välillisten verojen korotukset ovat noin 350 milj. euroa eli 0,2 prosenttiyksikköä suhteessa bruttokansantuotteeseen. Lisäksi hallitus on jo aikaisemmin päättänyt, että liikenteen polttoaineveroa korotetaan vuoden 2014 alussa. Yritysten toimintaedellytyksiä parannetaan myös pienentämällä jo aiemmin sovittua energian tuotantoon liittyvää windfall-veroa.

Hallituksen ennustejaksolle ajoittuvat menosäästöt kohdentuvat suurelta osin kuntien valtionosuuksien leikkaamiseen. Kuntien valtionosuuksista on tarkoitus säästää yhteensä runsaat 500 milj. euroa eli lähes 0,3 % suhteessa bruttokansantuotteeseen vuosina 2013–2015. Hallituksen useisiin eri hallinnonaloihin kohdistuvat menosäästöt vaimentavat valtion kulutusmenojen kasvua. Lisäksi kuntien kulutus- ja investointimenojen kasvun oletetaan hidastuvan kuntien pyrkiessä sopeuttamaan menojaan taloustilanteen heikkenemisen myötä. Kuntien oletetaan korottavan kunnallisveroprosenttia vuosina 2014 ja 2015 pitkän aikavälin keskimääräisen korotuksen mukaisesti.

Ennusteessa ei oteta huomioon rakenteellisten uudistusten mahdollisia kustannussäästöjä niiden arviointiin liittyvän epävarmuuden vuoksi. Myöskään harmaan talouden torjunnasta mahdollisesti saatavia lisätuloja ei oteta huomioon.

Valtion ja kuntien lainakorkojen oletetaan seuraavan Suomen valtion 10-vuotisten velkakirjojen korkokehitystä. Myös eläkerahastojen tuottoprosentti noudattaa likimain alentunutta valtionlainojen korkokehitystä ja jää siten pienemmäksi kuin aikaisempina vuosina. Sosiaaliturvamaksut suurenevat etenkin vuonna 2014, ja niiden oletetaan kasvavan ennustejaksolla yhteensä noin 0,4 % suhteessa bruttokansantuotteeseen.

Julkisyhteisöjen EDP-velkaa5 kasvattavat vuosina 2013 ja 2014 Euroopan rahoitusvakausvälineelle myönnetyt kriisinhallintatuet. Yhteensä nämä lisäävät Suomen velkaa 1 mrd. euron verran eli noin 0,5 prosenttiyksikköä suhteessa bruttokansantuotteeseen. Vuoteen 2012 mennessä rahoitusvakausvälineelle myönnettyä tukea on kirjattu EDP-velaksi yhteensä 2,7 mrd. euroa eli noin 1,4 % suhteessa bruttokansantuotteeseen. Ennusteessa oletetaan myös, että valtio ei yksityistä omaisuuttaan.

Yritykset

Maailmankaupan kasvuvauhti hidastui 3 prosenttiin vuonna 2012 ja jäi siten puolet edellisvuotista hitaammaksi. Suomen vientimarkkinoiden kysyntä kasvoi tätäkin hitaammin, noin 2,5 %. Tavaroiden ja palveluiden vienti Suomesta supistui 1,4 % vuonna 2012 (kuvio 8). Molemmat erät supistuvat suunnilleen samaa tahtia. Vuoden 2008 jälkeen vienti on kasvanut huomattavasti hitaammin kuin euroalueen maiden vienti keskimäärin. Euroalueelta vietiin tavaroita ja palveluita vuoden 2012 lopussa keskimäärin 12 % enemmän kuin vuoden 2008 alussa. Samana ajanjaksona Suomen viennin määrä on supistunut yli 7 %.6

Maailmankaupan kasvu jatkuu vaimeana vielä vuonna 2013, eikä Suomen vientimarkkinoiden kasvu vauhditu edellisvuotisesta. Kansainvälisen suhdannetilanteen odotetaan kuitenkin kohentuvan vuoden 2013 toisella puoliskolla, ja vuonna 2014 Suomen vientimarkkinoiden kasvu kiihtyy noin 5 prosenttiin.

Suomen tavaroiden ja palveluiden vienti lisääntyy vuonna 2013 vain vähän. Vienti reagoi vientimarkkinoiden kysynnän kasvuun noin puolen vuoden viiveellä, joten vuonna 2014 Suomen viennin kasvu nopeutuu noin 3,5 prosenttiin. Suomen viennistä yli puolet suuntautuu EU-maihin, joissa investointi- ja välituotteiden kysyntä kasvaa käyttämättömän kapasiteetin ja investointien vaimeuden vuoksi hitaasti. Suomen vienti vauhdittuu vuonna 2015 vientimarkkinoiden kasvun mukana. Viennin osuus kokonaistuotannosta jää ennustejaksolla edelleen taantumaa edeltävää pienemmäksi.

Teollisuuden raaka-aineiden hinnat laskivat liki 16 % vuonna 2012 ja myös öljyn hinnan nousu hidastui voimakkaasti. Öljyn futuurihintojen mukaan öljyn hinnan odotetaan halpenevan koko ennustejakson ajan. Suomen viennin kannalta keskeisten kilpailijamaiden vientihinnat laskevat vuonna 2013 ja nousevat alle 2 prosentin vuotuista vauhtia ajanjaksona 2014–2015. Suomen vientihinnat laskevat vuonna 2013 öljyn ja raaka-aineiden hintojen alenemisen myötä ja kohoavat noin 1,5 prosentin vuosivauhtia vuosina 2014–2015.

Kotimarkkinayritysten kysyntänäkymät heikentyvät

Kotimarkkinoiden kysynnän vaimeus piti näille markkinoille suuntautuneiden yritysten toimintaympäristön haasteellisena vuonna 2012. Vähittäiskaupan kasvu hidastui vuonna 2012 kotitalouksien reaalitulojen kasvun hiipumisen myötä. Palveluiden tuotanto kasvoi vuonna 2012 edellisvuotisesta.

Välillisten verojen korotukset vuosina 2013–2014 kiihdyttävät inflaatiota ja heikentävät kotitalouksien ostovoiman kehitystä. Työllisyyden ja reaalitulojen pienentyminen heikentää kotitalouksien kulutusta vuonna 2013, ja tällä on kielteinen vaikutus kotimarkkinayritysten kysyntänäkymiin. Väestön ikääntyminen lisää sen sijaan terveys- ja sosiaalipalveluiden kysyntää koko ennustejakson ajan.

Asuinrakennusinvestoinnit supistuivat 4 % vuonna 2012. Uudisrakentaminen väheni liki 10 %, ja myönnettyjen rakennuslupien määrä supistui voimakkaasti. Vaikka korkotaso on ennätyksellisen matala ja sen oletetaan säilyvän alhaisena, epävarmuus ja kotitalouksien ostovoiman heikkeneminen hidastavat asuntoinvestointien elpymistä. Investoinnit asuntoihin supistuvat edelleen tänä vuonna ja kasvavat hitaasti ennustejakson lopulla (kuvio 9).

Myös toimitilarakentaminen ja muu rakennustuotanto jäävät vähäisiksi yritysten tuotantonäkymien heikkouden vuoksi.

Tuotannollisten investointien kasvu kiihtyy ennustejakson lopussa

Suomalaisten yritysten luottamus oli heikko ja teollisuustuotanto supistui vuonna 2012. Kapasiteetin käyttöaste laski ja on pitkän aikavälin keskimääräistä tasoaan alempana. Koska asuntoinvestoinnit supistuivat ja kone- ja laiteinvestoinnit kasvoivat vain reilun prosentin, yksityiset investoinnit vähenivät noin prosentin verran vuonna 2012 (kuvio 9).

Tuotannolliset investoinnit supistuvat myös vuonna 2013. Elinkeinoelämän keskusliiton investointitiedustelun mukaan painopiste on edelleen korvausinvestoinneissa, ja epävarmojen kysyntänäkymien myötä tehdasteollisuuden laajennusinvestointien osuus kaikista investoinneista on poikkeuksellisen pieni.

Tuotannolliset investoinnit alkavat kasvaa vähitellen vuoden 2014 alusta. Investointien käynnistymistä ennustejaksolla tukevat rahoituksen saatavuus ja sen edullinen hinta, ulkoisen kysynnän asteittainen voimistuminen ja yhteisöveron lasku vuoden 2014 alusta alkaen. Yksityisen sektorin investointiaste jää noin 17 prosenttiin ennustejaksolla, mikä on huomattavasti vähemmän kuin ennen finanssikriisiä.

Työvoiman kysyntä vähenee

Työllisten määrä alkoi pienentyä vuoden 2012 toisella puoliskolla, ja vuoden 2013 ensimmäisellä neljänneksellä työllisiä oli 23 000 henkeä vähemmän kuin vuotta aiemmin. Myös lomautettujen työntekijöiden määrä kasvoi vuonna 2012. Työllisyys heikentyi etenkin rakentamisessa ja teollisuustuotannossa, mutta kohentui julkisesti rahoitettujen palveluiden toimialoilla. Tuotannon vaimeuden vuoksi työvoiman kysyntä vähenee yksityisellä sektorilla vuosina 2013–2014 ja kasvaa hieman ennustejakson lopussa.

Työn tuottavuuden kasvu vauhdittuu vähitellen ennustejaksolla. Sitä kiihdyttää ennustejakson alkupuolella työllisten määrän supistuminen. Tuotannon kasvuvauhdin kiihtyessä vuonna 2015 tuottavuuden kasvu alkaa palautua lähelle arvioitua pitkän aikavälin tasapainoaan.

Tuottavuuden kasvusta huolimatta työvoimakustannukset suurenevat tuottavuutta nopeammin. Yksikkötyökustannukset kasvavat 1,7 % vuonna 2013, 1,1 % vuonna 2014 ja 1,3 % vuonna 2015. Vuonna 2014 yksikkötyökustannusten kasvu hidastuu, mutta suomalaisen tuotannon kustannuskilpailukyky ei kohene.

Kotitaloudet

Kuluttajien luottamus sekä Suomen että oman taloutensa näkymiin on ollut vuoden 2011 puolivälistä asti pitkäaikaista keskiarvoaan heikompi. Tästä huolimatta yksityinen kulutus on kasvanut olosuhteisiin nähden suotuisasti. Kulutus kannatteli talouskasvua vielä vuonna 2012, kun vienti- ja investointikysyntä supistui. Kevään aikana kuluttajien luottamus talouteen on uudelleen heikentynyt (kuvio 10), mikä on näkynyt myös vähittäiskaupan myynnin kasvun hidastumisena.

Kotitalouksien kulutusta pienentävät tänä vuonna työllisyyden heikkeneminen sekä palkansaajien reaaliansioiden vaimea kehitys. Työllisyys alkoi supistua vuoden 2012 puolivälissä. Kuluvana vuonna työllisten määrä vähenee 27 000 hengellä. Työllisten määrä pysyy lähellä tämänvuotista tasoa myös vuosina 2014–2015.

Ansiotaso kohoaa sekä tänä että ensi vuonna vajaat 2 %. Kun kuluttajahinnat nousevat lähes samaa vauhtia, jäävät reaaliansiot jotakuinkin ennalleen. Työllisten määrän supistuessa kotitalouksien reaalinen palkkasumma pienenee vuonna 2013 lähes prosentin. Vasta vuonna 2015 ansiotason nousun nopeutuminen, inflaation hidastuminen ja työllisyyden lievä koheneminen suurentavat kotitalouksien reaaliansioiden kasvun selvästi nollaa isommaksi.

Myös verotuksen kiristyminen pienentää kotitalouksien käytettävissä olevia tuloja vuonna 2013. Verotusta tiukentavat mm. pääomatuloveron korottaminen sekä tuloverotuksen kiristyminen, kun tuloverotuksen taulukkotarkistuksia ei tehdä. Lisäksi arvonlisäveron korotus yhden prosenttiyksikön verran vuoden 2013 alusta pienentää kotitalouksien ostovoimaa.

Kaiken kaikkiaan kotitalouksien käytettävissä olevat tulot kasvavat tänä ja ensi vuonna nimellisesti runsaan prosentin ja supistuvat reaalisesti lähes saman verran. Reaalitulojen vaimean kehityksen vuoksi yksityinen kulutus supistuu tänä vuonna lähes 1 prosentin. Vuonna 2014 kotitalouksien käytettävissä olevien reaalitulojen kasvu jää nollan tuntumaan, ja vasta vuonna 2015 reaalitulot alkavat kasvaa. Yksityinen kulutus kasvaa vuonna 2014 vain hieman ja vuonna 2015 runsaan prosentin.

Kotitalouksien säästämisaste aleni voimakkaasti vuonna 2012, kun kulutuksen kasvu jatkui verraten nopeana tulojen vaimeasta kasvusta huolimatta. Säästämisaste painui negatiiviseksi ensimmäisen kerran vuoden 2008 jälkeen. Vuonna 2013 kotitalouksien kulutus ja käytettävissä olevat tulot supistuvat saman verran, joten säästämisaste ei muutu. Vuonna 2014 säästämisaste heikkenee hieman ja jää negatiiviseksi vielä vuonna 2015 (kuvio 11).

Kotitaloudet ovat kasvattaneet velkaantumistaan heikosta talouskehityksestä huolimatta. Vuonna 2012 kotitalouksien velkaantumisaste suhteessa käytettävissä oleviin tuloihin kohosi 119 prosenttiin. Matala korkotaso on pitänyt velanhoitokustannukset pieninä suhteessa käytettävissä oleviin tuloihin.

Asuntojen hinnat laskivat finanssikriisin kärjistymisen jälkeen vuoden 2008 kolmannesta neljänneksestä vuoden 2009 ensimmäiseen neljännekseen asti, mutta ovat sen jälkeen jatkaneet nousuaan. Matalat asuntolainojen korot ja etenkin kasvukeskuksissa kasvavaan kysyntään nähden niukka uusien asuntojen tarjonta ylläpitävät nimellisten asuntohintojen hidasta nousua myös lähivuosina.

Kokonaistuotanto ja työllisyys

Vuonna 2012 Suomen talous supistui huomattavasti. Vuoden 2013 ensimmäisellä neljänneksellä bruttokansantuote oli Tilastokeskuksen pikaennakon mukaan 2  % vuodentakaista pienempi, ja koko vuonna talous supistuu 0,8 % (kuvio 12). Vuonna 2014 talous alkaa kasvaa vaimeaa 0,7 prosentin vauhtia, mutta pitkän aikavälin kasvu-uran tuntumaan päästään vasta vuonna 2015, jolloin talouskasvu kiihtyy 1,4 prosenttiin. Bruttokansantuote ei saavutakaan vuoden 2008 tasoaan vielä ennustevuosien aikana.

Finanssikriisin jälkeisinä vuosina talouskasvua on pitänyt yllä kotimainen kysyntä, varsinkin yksityinen kulutus (kuvio 13). Vuonna 2013 yksityinen kulutus alkaa kuitenkin supistua, kun kotitalouksien ostovoima heikkenee. Myös muut kokonaiskysynnän erät kehittyvät tänä vuonna vaimeasti. Ennustejakson loppua kohti sekä vientikysyntä että investoinnit alkavat kuitenkin vähitellen elpyä ja talous siirtyy vähitellen tasapainoisemman kasvun uralle.

Tavaroiden ja palveluiden vienti supistui vuonna 2012 eikä yllä kovin nopeaan kasvuun vielä tänäkään vuonna, sillä maailmankaupan kasvu alkaa nopeutua vasta vuonna 2014. Vuoteen 2015 mennessä viennin kasvuvauhti kuitenkin kiihtyy vähitellen 5 prosentin tuntumaan. Viennin hitaan kasvun sekä yksityisen kulutuksen supistumisen myötä tavaroiden ja palveluiden tuonti kasvaa vuonna 2013 hitaasti, mikä vähentää vaihtotaseen alijäämäisyyttä. Vaihtotase säilyy silti alijäämäisenä koko ennusteperiodin ajan. Vaihtosuhteen heikkeneminen pysähtyy ennustejaksolla ja vuonna 2015 kohenee lievästi.

Yksityinen kulutus supistuu vuonna 2013 ja pääsee kasvuun vasta vuoden 2014 jälkipuoliskolla, kun työllisten määrä alkaa taas lisääntyä. Kuluttajien ostovoima kehittyy heikosti, kun työllisyys heikkenee ja palkankorotuksetkin jäävät vähäisiksi sekä vuonna 2013 että vuonna 2014. Kotitalouksien säästämisaste pysyy negatiivisena koko ennustejakson ajan. Valtion ja kuntien sopeutustoimista huolimatta julkinen kulutus kasvaa jonkin verran koko ennusteperiodin ajan.

Epävarmojen suhdannenäkymien vuoksi investointikysyntä vähenee vielä vuonna 2013, kun sekä asuntojen rakentaminen että yksityiset tuotannolliset investoinnit supistuvat. Sitä mukaa kuin talous pääsee jälleen kasvu-uralle, yksityiset investoinnit alkavat vuoden 2014 kuluessa vähitellen kasvaa. Investoinnit kohenevat tyypillisesti taantumasta vasta viipeellä suhteessa vientikysynnän elpymiseen. Nyt investoinnit elpyvät tavanomaiseen suhdannekiertoon verrattuna etuajassa samaan aikaan viennin kanssa. Investointien piristymistä edesauttavat osaltaan yritysverotuksen muutokset, joista päätettiin hallituksen kehysriihessä keväällä 2013. Asuntojen rakentaminen alkaa vilkastua vähitellen vuoden 2014 alkupuoliskolla.

Työllisten määrä alkoi huonon talouskehityksen myötä vähentyä jo vuoden 2012 jälkipuoliskolla, ja vuonna 2013 työllisyys heikkenee edelleen noin prosentin verran (kuvio 14). Finanssikriisin alusta lähtien työpaikkoja on menetetty teollisuudessa ja rakentamisessa, mutta julkisiin palveluihin, varsinkin hoiva- ja terveyspalveluihin, on syntynyt uusia työpaikkoja. Näilläkin toimialoilla työpaikkojen määrä alkoi kuitenkin vähetä vuoden 2013 ensimmäisellä neljänneksellä, eikä työvoiman kysyntä kuntien heikon taloustilanteen vuoksi lähivuosinakaan kasva.

Työllisten määrä alkaa kasvaa hitaasti vuoden 2014 alkupuolella, mutta vuoden 2012 määrää ei saavuteta ennustevuosien aikana. Työvoimankin määrä jatkaa vähenemistään väestön ikääntymisen vuoksi.7 Ikääntyneiden lisäksi myös nuorten ikäluokkien osallistuminen työmarkkinoille uhkaa vähentyä. Jos taantuma pitkittyy, osa nuorista syrjäytyy kokonaan pois työmarkkinoilta.8 Työttömyysaste kohoaa 8,5 prosenttiin vuonna 2013. Vuonna 2015 sen ennustetaan jälleen alenevan, kun talouskasvu palautuu normaaliksi ja eläköityminen supistaa työvoiman määrää.

Yritysten kannattavuus ei ennustevuosina juuri kohene, mutta yritysten oletetaan edelleen välttävän ammattitaitoisen työvoiman laajoja irtisanomisia. Työpaikkojen menetykset ovatkin jäämässä vähäisiksi suhteessa talouskehityksen heikkouteen. Työllisyyden ja tuotannon kehityksen eritahtisuus näkyy kuitenkin tuottavuuden kasvuvauhdin hidastumisena (kuvio 15). Tuottavuuskasvu jää keskimäärin 0,5 prosentin tuntumaan vielä vuosina 2013 ja 2014, ja lähelle tuottavuuden pitkän aikavälin kasvuvauhtia päästään vasta vuonna 2015.

Viime vuosien huono tuottavuuskehitys johtuu valtaosin teollisuuden tuottavuuden heikkenemisestä. Tuottavuus on romahtanut varsinkin sähkö- ja elektroniikkateollisuudessa, mutta myös metsä- ja metalliteollisuuden tuottavuus on kasvanut heikosti. Teollisuuden lisäksi tuottavuus on jäänyt selvästi jälkeen vuoden 2008 tasostaan myös julkisissa palveluissa (kuvio 16).

Vuoden 2008 tuottavuuden taso saavutetaan vasta ennustejakson lopussa. Työmarkkinoiden kannalta viime vuosien heikko tuottavuuskehitys kertoo, että yritysten tuotannollinen kapasiteetti saattaa vieläkin olla vajaakäytössä. Jos taantuma pitkittyy ja yritykset alkavat karsia kustannuksia, niillä on houkutus vähentää työvoimaa aikaisempaa rajummin. Vastaavasti talouskasvun piristyminenkään ei näy täysimääräisesti työllisyydessä, jos yrityksillä on käytössään vapaita työvoimareservejä. Työttömyysaste saattaa tällöin säilyä korkeana pitkään.

Julkinen talous

Kokonaistuotanto kääntyi laskuun vuonna 2012 ja sen vuoksi julkisen talouden rahoitusasema heikkeni selvästi enemmän kuin aiemmin oli arvioitu. Bruttokansantuotteeseen suhteutettuna julkisyhteisöjen alijäämä syveni 2,3 prosenttiin, mikä on yli 1 prosenttiyksikön enemmän kuin vuonna 2011 (taulukko 4). Valtion ja kuntien talouden tasapaino heikkeni selvästi, kun tulojen kasvu hidastui ja menojen kasvu oli selvästi bruttokansantuotteen nimellistä kasvua nopeampaa. Erityisesti yhteisöveroista kertyneet tulot sekä omaisuustulot supistuivat tuntuvasti samalla kun työttömyydestä aiheutuvat menot kasvoivat voimakkaasti.

Valtiotalouden rahoitusasema heikkeni –3,8 prosenttiin suhteessa bruttokansantuotteeseen. Myös kuntien alijäämä syveni runsaaseen 1 prosenttiin eli lähelle tilannetta, jossa kunnat olivat viimeksi 1990-luvun puolivälissä. Sosiaaliturvarahastojen ylijäämää pienensivät omaisuustulojen supistuminen ja eläkemenojen nopea kasvu.

Vaikka finanssipolitiikka kiristyy, taloustilanteen tuntuva huonontuminen vaikeuttaa olennaisesti julkisen talouden tervehdyttämistä. Taloustilanteen heikentymisen vuoksi julkisen talouden tasapaino ei lähivuosina kohene. Julkisyhteisöjen alijäämä pysytteleekin ennustejaksolla suurena ja on 2,2 % suhteessa bruttokansantuotteeseen vuonna 2015. Valtiontalouden alijäämä supistuu ennustejaksolla veronkorotusten ja menosäästöjen myötä 3 prosenttiin bruttokansantuotteesta, mutta samaan aikaan eläkerahastojen ylijäämä pienenee selvästi ja kuntien tilanteen heikkeneminen jatkuu.

Vuonna 2013 finanssipolitiikan kiristystoimet supistavat valtiontalouden alijäämää likimain 1 prosenttiyksikön verran suhteessa bruttokansantuotteeseen. Kokonaistuotannon supistuminen ja veropohjien vaimea kehitys pitävät kuitenkin verotulojen kasvun vaatimattomana (kuvio 17). Verotulojen kannalta keskeisten veropohjien, kuten työllisyyden tuntuva heikkeneminen ja yksityisten kulutusmenojen aikaisempaa vaimeampi nimelliskasvu heikentävät oleellisesti valtion sopeuttamistoimien tehoa.

Alkuvuoden verotulokertymien vaimeaan kasvuun viittaavat myös verohallinnon kuukausittaiset kassaluvut. Erityisesti yhteisöverokertymät ovat alkuvuoden aikana edelleen supistuneet, mutta myös ansio- ja pääomatuloista saatavat verotuotot ovat kasvaneet hitaasti. Lisäksi yksityisen kulutuksen kasvun hidastuminen näkyy myös välillisten verojen tuotoissa. Muun muassa arvonlisäverokertymät ovat kasvaneet vain vähän, vaikka arvonlisäveroa korotettiin vuoden alusta lähtien.

Valtion ja kuntien menojen kasvu vaimenee vuonna 2013, kun palkansaajakorvausten ja investointimenojen kasvu hidastuu (kuvio 18). Valtion menokehitystä vaimentavat lisäksi sovitut menosäästöt, kuten kuntien valtionosuuksien leikkaukset. Kulutus- ja investointimenojen kasvun hidastuminen ei kuitenkaan merkittävästi pienennä kokonaismenojen kasvua, kun eläkkeisiin ja työttömyyteen liittyvät menot kasvavat nopeasti. Eläkemenoja kasvattavat eläkeläisten määrän tuntuva lisääntyminen ja vuoden 2013 suuret indeksikorotukset.

Kaiken kaikkiaan valtiontalouden alijäämä pienenee ennustejaksolla runsaan 1 prosenttiyksikön eli 2,7 prosenttiin suhteessa bruttokansantuotteeseen vuonna 2015. Verotus ei juuri kiristy vuosina 2014 ja 2015. Yhteisöveroprosentin pienentäminen vuoden 2014 alussa leikkaa verotuloja noin 0,5 prosenttiyksikköä suhteessa bruttokansantuotteeseen. Sovitut menosäästöt ja lievä suhdanteiden paraneminen kuitenkin vahvistavat valtiontaloutta vuosina 2014 ja 2015. Perusjäämä pysyttelee negatiivisenä koko ennustejakson ajan ja on –0,8 % suhteessa bruttokansantuotteeseen vuonna 2015.

Kuntien tilanteen arvioidaan heikkenevän vuonna 2014 edelleen hieman, kun sovitut valtionosuuksien leikkaukset vähentävät kuntien tuloja. Kuntien kokonaismenot kasvavat kuitenkin selvästi aiempaa hitaammin, kun kunnat sopeuttavat toimintaansa heikentyneeseen tulokehitykseen. Kuntien kokonaismenojen kasvu hidastuu runsaaseen 3 prosenttiin.

Eläkerahastojen ylijäämä pienenee vähitellen 2 prosentin tuntumaan, kun eläkemaksujen korotukset eivät riitä kompensoimaan eläkemenojen nopeaa kasvua ja eläkerahastojen sijoitustuottojen heikkenemistä. Eläkemenot kasvavat ennustejaksolla vuosittain keskimäärin 6 %.

Veroaste nousee erityisesti vuonna 2013, kun välillinen verotus kiristyy (kuvio 19). Myös tuloverotus kiristyy, kun veroasteikkojen tarkistukset inflaation ja ansiotason nousun kompensoimiseksi jätetään toteuttamatta. Veroaste pysyttelee vuosina 2014 ja 2015 likimain samana kuin vuonna 2013.

Menojen kasvu säilyy ennustejaksolla selvästi bruttokansantuotteen kasvua nopeampana. Menoaste kasvaa 57,8 prosenttiin vuoteen 2015 mennessä eli on yhteensä 1,9 prosenttiyksikköä korkeampi kuin vuonna 2012. Menoaste kohoaa erityisesti vuonna 2013, kun menot kasvavat selvästi nopeammin kuin nimellinen bruttokansantuote.

Valtion ja kuntien velkaantumisvauhti kasvattaa julkisyhteisöjen ns. sulautettua EDP-velkaa nopeasti, ja velka-aste nousee lähes 62 prosenttiin vuonna 2015. Julkisyhteisöjen velka-aste ylittääkin ennustejakson lopulla vakaus- ja kasvusopimuksen määrittelemän 60 prosentin viitearvon. Myös valtion budjettitalouden velka kasvaa edelleen ennustejaksolla. Budjettitalouden velan taso on kuitenkin selvästi EDP-velkaa alempi sen suppeamman kattavuuden vuoksi (ks. kehikko 4). Sen sijaan julkisyhteisöjen alijäämän arvioidaan pysyttelevän lähivuosina selvästi vakaus- ja kasvusopimuksen määrittelemää 3 prosentin viitearvoa pienempänä.

Ulkoinen tasapaino

Suomen vaihtotase on ollut alijäämäinen jo kaksi vuotta. Vaihtotase on heikentynyt huomattavasti 2000-luvun alkuvuosista. Poikkeuksellisen ylijäämäisen vaihtotaseen ajanjakso näyttääkin päättyneen. Ennustejaksolla vaihtotase kohentuu hieman, mutta säilyy selvästi alijäämäisenä. Kansantalouden velkaantuminen ulkomaille jatkuu siten ennustejaksolla.

Vuonna 2012 Suomen vaihtotaseen alijäämä oli 3,6 mrd. euroa. Tänä vuonna alijäämä supistuu hieman ja on noin 3 mrd. euroa eli 1,5 % suhteessa bruttokansantuotteeseen (kuvio 20). Tästä tavaroiden ja palveluiden taseen alijäämä on noin 1 mrd. euroa eli 0,5 % bruttokansantuotteen arvosta.9 Loput alijäämästä syntyy tulonsiirroista ulkomaille.

Vaihtotaseen alijäämä pienenee ennustejaksolla noin 2,6 mrd. euroon eli 1,2 prosenttiin bruttokansantuotteen arvosta vuonna 2015. Alijäämän supistumisen taustalla on kotimaisen kysynnän vaimeus, joka hillitsee tuonnin kasvua. Vaihtotasetta tukee myös viennin vähittäinen piristyminen kansainvälisen kaupan elpymisen myötä.

Vaihtosuhde – vientihintojen suhde tuontihintoihin – pysyy ennustejaksolla jotakuinkin muuttumattomana. Viime vuosikymmenen jatkunut vaihtosuhteen trendinomainen heikkeneminen pysähtyi jo vuoden 2012 aikana. Vuosina 2013–2015 raaka-aineiden ja teollisuustuotteiden hintakehitys jatkuu maltillisena, joten sekä vienti- että tuontihintojen nousu on keskimäärin vain prosentin vuodessa ennustejakson aikana.

Tulonsiirtojen taseen vuosittainen alijäämä säilyy ennustejaksolla muuttumattomana noin 2 mrd. eurossa. Myöskään tuotannontekijäkorvausten taseen ei oleteta nettomääräisesti juuri muuttuvan, sillä yritysten tuloskehityksen odotetaan olevan samankaltaista Suomessa ja ulkomailla.

Monien euromaiden tilanteeseen verrattuna Suomen vaihtotaseen kehitys on selvästi eritahtista (kuvio 21). Meillä vaihtotase on heikentynyt huomattavasti, kun taas etenkin kriisimaissa vaihtotaseet ovat kohentuneet nopeasti.

Sektorikohtaisessa tarkastelussa vaihtotaseen alijäämä muodostuu kotitaloussektorin sekä julkisen sektorin heikosta rahoitusasemasta (kuvio 22). Matala korkotaso pitää kotitalouksien rahoitussäästämisen ennustejaksolla vähäisenä. Julkisen sektorin rahoitussäästäminen pysyy myös heikkona koko ennustejakson ajan.

Yritykset ovat rahoitusylijäämäisiä, mikä on seurausta alhaisesta investointiasteesta. Ennustejaksolla yritystoiminnan kannattavuus hivenen kohenee, mutta investointiaste ei juuri nouse. Siten yritysten rahoitussäästäminen lisääntyy ja vaihtotaseen alijäämä supistuu.

Hinta- ja palkkakehitys

Palkat nousevat maltillisesti

Talouden kysynnän hiipuminen hidastaa ennustejaksolla hinta- ja kustannuskehitystä. Ansiotason nousu hidastuu alle 2 prosenttiin vuosina 2013–2014. Vuonna 2015 talouskasvun voimistuessa ansiotaso nousee ripeämmin eli 2,6 %.

Sopimuspalkkojen nousu määräytyi vuonna 2012 pitkälti vuoden 2011 lopussa solmitun ns. raamisopimuksen perusteella. Sovitut korotukset olivat 2,4 % vuonna 2012 ja 1,9 % vuonna 2013. Lisäksi sovittiin kertaerästä, joka maksettiin pääosin vuoden 2012 alkupuolella. Sopimuspalkat kohosivat siksi yhteensä 2,9 % vuonna 2012.

Kertaerän vuoksi sopimuspalkkojen keskimääräinen nousu jää noin 1,7 prosenttiin vuonna 2013, ja heikko suhdannetilanne pitää myös palkkaliukumat vähäisinä. Ennustejakson alkuvuosina reaaliansiot eivät juuri kasva. Vuonna 2015 reaaliansiot suurenevat vajaan 1 prosentin.

Keskipalkat nousevat ansiotasoa nopeammin vuonna 2014, koska sosiaaliturvamaksujen korotukset kasvattavat palkkasummaa ja talouskasvun piristyessä tehtyjen työtuntien määrä kasvaa. Palkansaajakorvaukset palkansaajaa kohden kasvavat siten noin 2 % vuosina 2013–2014 ja 2,6 % vuonna 2015 (kuvio 23). Työn tuottavuuden kasvu jää vuosina 2013–2014 hitaaksi, alle 1 prosenttiin vuodessa. Maltillisten palkankorotusten vuoksi yksikkötyökustannusten kasvu jää kuitenkin ennustejaksolla selvästi hitaammaksi kuin vuonna 2012.

Inflaatio hidastuu edelleen

Yhdenmukaistetulla kuluttajahintaindeksillä mitattu inflaatio on hidastunut vuoden 2013 ensimmäisellä neljänneksellä. Inflaation hidastuminen jatkuu, ja vuoden 2013 inflaatio jää 2,3 prosenttiin (kuvio 24).

Välillisten verojen korotukset ovat vaikuttaneet inflaatioon poikkeuksellisen paljon jo vuodesta 2011 lähtien, ja hallituksen kehysriihen päätösten perusteella korotukset jatkuvat sekä vuonna 2014 että pieneltä osin myös vuonna 2015. Vuonna 2014 veromuutosten inflaatiota nopeuttava vaikutus on noin 0,6 prosenttiyksikköä, mutta inflaatio hidastuu siitä huolimatta 1,9 prosenttiin.10

Energian hinta laskee hieman vuonna 2013, koska raakaöljyn maailmanmarkkinahinnat ovat alentuneet ja markkinaodotusten perusteella lasku jatkuu. Energian hintakehitys hidastaa siksi inflaatiota vuonna 2013. Vuonna 2014 sekä sähköveroa että liikennepolttonesteiden valmisteveroja korotetaan, minkä vuoksi energian hinta nousee.

Palvelut kallistuvat edelleen verrattain nopeasti. Vuonna 2013 palveluiden hintojen nousu on 2,7 %. Hinnannousun taustalla vaikuttaa arvonlisäveromuutoksen lisäksi pitkään jatkunut asumisen kallistuminen. Vuokrat ja hoitovastikkeet ovat kallistuneet selvästi nopeammin verrattuna yleiseen inflaatioon. Lisäksi työvoimakustannusten kasvu sekä energian kallistuminen ovat vaikuttaneet palveluiden hintojen nousuun. Näiden tekijöiden merkitys pienenee vuonna 2014 ja palveluiden hintojen nousu hidastuu.

Elintarvikkeiden hinnat ovat kallistuneet jo kolmatta vuotta keskimääräistä hintojen nousua nopeammin. Hintojen nousua ovat vauhdittaneet makeisten ja virvoitusjuomien valmisteverojen korotukset vuosina 2011 ja 2012, alkoholin ja tupakan veronkorotukset vuonna 2012 sekä yleisen arvonlisäveron korotus vuonna 2013.

Veromuutosten lisäksi elintarvikkeiden hintojen nousua ovat kiihdyttäneet sääolosuhteiden aiheuttamat heikot sadot sekä muut tarjontarajoitteet. Jalostamattomien elintarvikkeiden hinnat nousevat vuonna 2013 runsaat 7 %, mutta hintojen nousu hidastuu vuonna 2014. Jalostettujen elintarvikkeiden hintojen kohoamista vauhdittavat vuonna 2014 alkoholin, tupakan ja virvoitusjuomien veromuutokset ja vuonna 2015 makeisveron korotus.

Teollisuustuotteiden (pl. energia) hintojen nousu on ollut hidasta jo pitkään. Erityisesti kestokulutustavaroiden, kuten autojen ja viihde-elektroniikan, hinnat ovat nousseet vain vähän tai jopa laskeneet. Arvonlisäveron yhden prosenttiyksikön korotus ei aiheuttanut odotetunsuuruista nousua teollisuustuotteiden hintoihin vielä vuoden 2013 ensimmäisellä neljänneksellä. Teollisuustuotteiden hintojen nousu jääkin vuonna 2013 hitaammaksi kuin vuonna 2012, arviolta 0,6 prosenttiin.

Kansallisen kuluttajahintaindeksin (KHI) mukainen inflaatio on hidastunut vuoden 2013 ensimmäisellä neljänneksellä 1,7 prosenttiin, kun se vuonna 2012 oli 2,8 %. KHI-inflaation hidastumisen taustalla on asunto- ja kulutusluottojen korkojen lasku. Vuoden 2013 jälkeen ero kahden inflaatiomittarin välillä pienenee, kun korkojen laskun vaikutus hiipuu.

Inflaatio saattaa jäädä ennustettua hitaammaksi, jos reaaliansioiden kasvun vaimeus jarruttaa odotettua enemmän yksityistä kulutusta. Talouskasvun käänteen viivästyminen saattaa edelleen heikentää yritysten ja kotitalouksien luottamusta talouden kehitykseen, mikä näkyisi kokonaiskysynnän supistumisena.

Inflaatio saattaa muodostua ennustettua nopeammaksi, mikäli aiempien palkkaratkaisujen kustannusvaikutuksia joudutaan viemään edelleen kuluttajahintoihin. Lisäksi välillisten verojen muutosten viivästyneet vaikutukset ja muut kustannuspaineet saattavat johtaa ennustettua nopeampaan inflaatioon. Myös raaka-aineiden ja öljyn hinta voi kääntyä tämänhetkisten ennusteoletusten vastaisesti nousuun, mikäli maailmantalouden kasvu osoittautuu odotettua paremmaksi.

Riskiarvio

Kansainvälisen talouden riskit ovat vähentyneet

Kansainvälisen talouden kuva on vähemmän riskien sävyttämä kuin parina viime vuotena. Riski finanssi- ja velkakriisin kärjistymisestä ei ole poistunut, mutta sen todennäköisyys on vähentynyt ja rinnalle on noussut aiempaa selvemmin mahdollisuus perusennusteessa arvioitua suotuisammasta kansainvälisestä talouskehityksestä.

Vuoden 2012 jälkipuoliskolla alkanut luottamuksen koheneminen euroalueen finanssimarkkinoilla on jatkunut. Erityisesti huoli, että julkisten talouksien vahvistaminen pahiten velkaantuneissa maissa osoittautuisi poliittisesti mahdottomaksi, on ainakin lyhyellä aikavälillä vähentynyt. Silti riski euroalueen kriisin kärjistymisestä uudelleen säilyy Suomen talousympäristön suurimpana ulkoisena uhkatekijänä.

Euroalue joutuu lähivuodet etsimään tasapainoa kahden riskin välillä. Yhtäältä finanssimarkkinoiden suotuisan kehityksen jatkuminen edellyttää kriisimaiden sitoutumista riittävän kunnianhimoiseen julkistalouden vakautusohjelmaan. Jos vakautustoimet osoittautuvat riittämättömiksi, finanssimarkkinoiden luottamus voi horjua uudelleen, millä olisi ilmeinen negatiivinen vaikutus euroalueen kasvuun. Toisaalta julkisen talouden säästötoimilla on lyhyellä aikavälillä kasvua hidastava vaikutus, mikä lisää ongelmamaiden sosiaalisia ja poliittisia haasteita ja voi sitä kautta asettaa vakautusohjelmien uskottavuuden kyseenalaiseksi.

Säästötoimien taloudellisten ja sosiaalisten kustannusten minimoiminen edellyttää tuotantoresurssien mahdollisimman tehokasta siirtymistä hiipuvilta sektoreilta kasvusektoreille. Tehokas resurssien siirtyminen puolestaan edellyttää riittävän toimivia rakenteita työ- ja hyödykemarkkinoilla sekä julkisessa taloudessa. Rakenneuudistusten jääminen puutteelliseksi onkin merkittävä riski kriisimaiden toipumisen ja sitä kautta koko euroalueen velkakriisin kestävän ratkaisun kannalta.

Kriisimaiden työllisyyden kohenemisen kannalta erityiseksi ongelmaksi on noussut pienten ja keskisuurten yritysten rahoituksen saatavuuden heikkeneminen. Toisin kuin suuryritykset, jotka voivat hankkia rahoitusta suhteellisen edullisin ehdoin suoraan pääomamarkkinoilta, pienemmät yritykset tukeutuvat rahoituksessaan lähes täysin pankkiluottoihin, joiden saatavuus kriisimaissa on heikentynyt. Luotontarjontaa on osaltaan kiristänyt makrotaloudellisten riskien heijastuminen asiakkaiden luottokelpoisuuteen, mutta myös pankkien pääoman niukkuus voi erityisesti kriisimaissa olla rahoituksen saatavuutta niukentava tekijä. Riskinä on, että jos PK-yritysten riittävää rahoitusta ei kyetä turvaamaan, kriisimaiden kasvu ja työllisyys jäävät ennakoitua heikommiksi eivätkä julkistaloudet vahvistu toivotusti.

Kansainvälisen talouden kehityksessä on nähtävissä aiempaa selvemmin myös ennakoitua positiivisemman kehityksen mahdollisuus. Yhdysvalloissa asuntomarkkinoiden selkeä elpyminen tukee kotimaista kysyntää ja voi käynnistää ennakoitua voimakkaamman talouden itseään vahvistavan dynamiikan. Samoin Japanissa deflaation nujertamiseen tähtäävät politiikkatoimet voivat niin ikään johtaa talouden odotettua voimakkaampaan elpymiseen. Yhdysvaltain ja Japanin kotimaisen kysynnän voimakkaampi elpyminen vauhdittaisi koko maailmantalouden kasvua ja kohentaisi talousnäkymiä myös Suomessa.

Suomessa julkistalouden perusta on haurastunut

Suomen talouden kotoperäiset haasteet ovat korostuneet taantuman pitkittyessä. Erityisesti julkistalouden velkaantuminen on jatkunut huolestuttavaa vauhtia. Kun talouskasvu on heikentynyt, toimet julkisen talouden vahvistamiseksi eivät ole olleet riittäviä vakauttamaan velkaantumiskehitystä. Vakautustoimet ovat myös olleet moniin muihin euromaihin verrattuna pienempiä. Ennusteen mukaan julkinen velka kasvaa yli 60 prosenttiin BKT:stä, eikä hallitusohjelman tavoite valtion velka-asteen vakiintumisesta toteudu. Julkisen talouden alijäämä on myös syvempi kuin vakaus- ja kasvusopimuksessa sekä kansallisessa ns. fipo-laissa11 sille asetettu keskipitkän aikavälin alaraja eli –0,5 % BKT:stä.

Suomen valtio nauttii edelleen vahvaa luottamusta kansainvälisillä rahoitusmarkkinoilla. Suomen luottoluokitus on euroalueen vahvin, ja sen seurauksena valtion lainanotto on huokeaa. Luottamuksen ei oleteta ennusteessa heikkenevän. Ne taloudelliset puskurit – kuten vahva julkistalous ja ulkoinen ylijäämä – jotka kriisin vuosina tukivat luottamusta Suomen maksukykyyn, on kuitenkin nyt käytetty. Suomen valtion velkaantumisvauhti on eurooppalaisittain jo nopea, kilpailukyky heikentynyt ja talouden tila kokonaisuutena selvästi aiempaa hauraampi. Siten Suomen julkistalouden ja kansantalouden kyky kestää uusia taloudellisia takaiskuja on heikentynyt.

Tässä tilanteessa markkinoiden luottamuksen säilyminen Suomen vahvaan maksukykyyn ei ole itsestään selvä. Jos luottamus horjuisi, se kasvattaisi Suomen julkisen velan kustannuksia, lisäisi Suomen pankkisektorin varainhankinnan kustannuksia ja johtaisi rahaolojen yleiseen kiristymiseen maassa. Tämän myötä varallisuusarvot alenisivat, taloudenpitäjien varovaisuus lisääntyisi ja taloudellinen aktiivisuus voisi heiketä voimakkaastikin. Luottamuksen säilyttämiseksi on tärkeää, että Suomi jatkaa julkista taloutta pitkällä aikavälillä kohentavia rakenteellisia uudistuksia.

Toinen ennustettua heikomman kehityksen riski liittyy Suomen kotitalouksien säästämiseen. Kun viennin kehitys on viime vuosina jäänyt vaatimattomaksi, talouden kysyntää Suomessa on ylläpitänyt ensisijaisesti kulutuksen suhteellisen vahva kasvu. Ennusteessa tilanne pysyy tältä osin muuttumattomana. Kotitalouksien säästämisaste säilyy suhdannetilanteeseen nähden alhaisena, mikä yleensä liittyy melko optimistiseen kuvaan tulevasta talouskehityksestä. Jos kuitenkin kotitaloudet käyvät varovaisemmiksi rahankäytössään ja lisäävät säästämistään lähelle pitkän aikavälin keskimääräistä säästämistä, kotimarkkinoiden kysyntä jää tuntuvasti ennustetusta ja kasvu selvästi ennustettua hitaammaksi.

Työllisyyskehityksessä on niin ikään ennustettua heikomman kehityksen riski. Työllisyys ei ole heikentynyt siinä määrin kuin talouden heikko kehitys antaisi odottaa. Saattaa olla, että odotukset talouden elpymisestä ovat kannustaneet yrityksiä pitämään kiinni työvoimasta. Ennusteessa työttömyyden kasvu jää edelleen maltilliseksi, ja tuottavuuden kasvu on sen seurauksena hidasta. Jos talousnäkymät eivät kuitenkaan kohene, yrityksillä voi olla houkutus vähentää työvoimaa kustannusten vähentämiseksi.

Talouden pidemmän aikavälin kasvunäkymien kannalta keskeinen riski on, että pitkittyvä työttömyys vähentää nuorten osallistumista työhön. Merkkejä tästä on havaittavissa erityisesti nuorten miesten osallistumisessa.12 Kun työvoimapotentiaali on muutenkin pienenemässä, ongelmat kiinnittymisessä työmarkkinoille aiheuttaisivat merkittäviä kasvu- ja hyvinvointimenetyksiä pitkälle tulevaisuuteen.

Suomen talouden myönteiset kehityskuvat liittyvät ensisijaisesti edellä kuvattuun mahdollisuuteen kansainvälisen talouden yleisestä elpymisestä, joka vahvistaisi Suomen vientiä ja investointeja ja tukisi sitä kautta työllisyyttä ja verotulojen kasvua. Tällaista kehitysvaihtoehtoa on hahmoteltu oheisessa vaihtoehtoislaskelmassa, jossa vientikysyntä kasvaa ja investointi-ilmapiiri paranee enemmän kuin ennusteen perusurassa. Laskelman mukaan investointien samanaikainen piristyminen tukisi merkittävästi viennin elpymisen vaikutuksia talouskasvuun. Investointien elpyminen kasvattaisi myös julkisen talouden verotuloja, jolloin alijäämä pienenisi ennustetusta.

1 Vuoden 2013 ensimmäisen neljänneksen tilinpidon 5.6.2013 julkaistuja ennakkotietoja käsitellään kehikossa 1.

2 Väestötekijöiden vaikutusta työvoiman tarjontaan arvioidaan kehikossa 3.

3 Suomen rahoitusjärjestelmän tilaa käsitellään yksityiskohtaisesti julkaisussa Euro & talous 2/2013: Rahoitusjärjestelmän vakaus.

4 Pylkkönen ja Savolainen (2013) PK-yritysten rahoituksen tila Suomessa. Euro & talous 2/2013.

5 Julkisyhteisöjen EDP-velalla (Excessive Deficit Procedure) tarkoitetaan julkisyhteisöjen nimellistä sulautettua bruttovelkaa. EDP-velka on keskeinen käsite EU:n vakaus- ja kasvusopimuksen mukaisessa raportoinnissa ja finanssipolitiikan valvonnassa. Sulautetusta velasta on poistettu alasektoreiden eli valtion, kuntien ja sosiaaliturvarahastojen keskinäiset velat.

6 Suomen tavaranviennin viimeaikaista kehitystä tarkastellaan kehikossa 2.

7 Ikääntymisen vaikutuksista työvoimaan katso kehikko 3.

8 Ks. Kinnusen ja Mäki-Fräntin artikkeli ”Työvoiman tarjonta ja kohortit: Suhdanteiden vaikutus työmarkkinoille kiinnittymiseen” tässä lehdessä.

9 Kehikossa 5 esitellään vaihtoehtoinen tapa tarkastella tavaroiden ja palvelusten viennin tasetta.

10 Kehikossa 6 tarkastellaan verojen muutoksista puhdistettua inflaatiota suhteessa euroalueen kehitykseen.

11 Laki talous- ja rahaliiton vakaudesta, yhteensovittamisesta sekä ohjauksesta ja hallinnasta tehdyn sopimuksen lainsäädännön alaan kuuluvien määräysten voimaansaattamisesta ja sopimuksen soveltamisesta sekä julkisen talouden monivuotisia kehyksiä koskevista vaatimuksista (869/2012).

12 Ks. Kinnusen ja Mäki-Fräntin artikkeli ”Työvoiman tarjonta ja kohortit: Suhdanteiden vaikutus työmarkkinoille kiinnittymiseen” tässä lehdessä.

Kehikko 1.

Vuoden 2013 ensimmäisen neljänneksen tilinpito

Tilastokeskus julkisti 5. kesäkuuta kansantalouden neljännesvuositilinpidon ennakkotiedot, jotka sisältävät uusimmat tilastot Suomen talouden kehityksestä vuoden 2013 ensimmäisellä neljänneksellä sekä tarkistetut tiedot vuoden 2012 neljännesvuosikehityksestä.

Tässä julkaisussa esiteltävä Suomen Pankin kokonaistaloudellinen ennuste perustuu Tilastokeskuksen maaliskuussa julkaisemaan neljännesvuositilinpitoon, Tilastokeskuksen toukokuussa julkaisemiin ensimmäisen vuosineljänneksen pikaennakkotietoihin ja laajaan talouden ilmiöitä kuvaavaan indikaattoriaineistoon.

Uusimman neljännesvuositilinpidon mukaan kausivaihteluista puhdistettu bruttokansantuote supistui vuoden 2013 ensimmäisellä neljänneksellä 2,2 % edellisen vuoden vastaavasta ajankohdasta ja 0,1 % edellisestä neljänneksestä. Toukokuussa julkaistujen pikaennakkotietojen mukaan ensimmäisen vuosineljänneksen kasvu oli –1,8 % edellisen vuoden vastaavasta ajankohdasta ja –0,1 % edellisestä neljänneksestä.

Vuoden 2012 viimeisen neljänneksen bruttokansantuotteen kasvua koskevat luvut muuttuivat tarkistuksen myötä 0,2 prosenttiyksikköä aiemmin arvioitua pienemmiksi. Bruttokansantuote supistui vuoden 2012 viimeisellä neljänneksellä 0,7 % kolmannesta neljänneksestä. Kasvuperinnön vuodeksi 2013 arvioidaan olevan –0,9 %. Maaliskuussa julkistettujen ennakkotietojen mukaan kasvuperintö vuodeksi 2013 oli –0,7 %.

Vuoden 2013 ensimmäisellä neljänneksellä yksityinen kulutus lisääntyi 0,3 % edellisestä neljänneksestä. Yksityiset investoinnit kasvoivat 0,4 % ja julkiset investoinnit 1,0 % edellisestä neljänneksestä. Kaiken kaikkiaan kotimaisen kysynnän kasvuvaikutus bruttokansantuotteeseen oli 0,3 prosenttiyksikköä.

Vuoden 2013 ensimmäisellä neljänneksellä vienti lisääntyi 0,9 % edellisestä neljänneksestä. Tuonti sitä vastoin supistui 3,0 %. Näin nettoviennin kasvuvaikutus bruttokansantuotteeseen oli ensimmäisellä neljänneksellä 1,6 prosenttiyksikköä.

Kokonaiskysyntä lisääntyi ensimmäisellä vuosineljänneksellä enemmän kuin tarjonta. Varastojen muutos ja tilastovirhe -erä pienentää bruttokansantuotteen kasvua 2,0 prosenttiyksikköä.

Vuoden 2013 ensimmäisellä neljänneksellä työllisten määrä väheni tilinpidon mukaan 0,9 % ja tehtyjen työtuntien määrä 2,4 % edellisen vuoden vastaavasta ajankohdasta. Kun kokonaistuotanto supistui 2,2 %, työn tuottavuuden kasvu työtuntia kohden jäi lähes nollaan. Palkansaajakorvausten kasvu hidastui 1,1 prosenttiin vuodentakaiseen verrattuna.

Uusimman neljännesvuositilinpidon antama kuva alkuvuoden talouskehityksestä on samansuuntainen kuin aiemman tilastomateriaalin perusteella arvioitiin. Bruttokansantuotteen neljännesvuosikasvu oli sama kuin toukokuussa julkaistun pikaennakkotiedon mukaan eli –0,1 %. Talouskasvu pysähtyi ja alkoi supistua vuoden 2012 aikana, kotimaisen kysynnän kasvu vaimentui ja viennin kehitys oli heikkoa.

Kehikko 2.

Suomen tavaranviennin maa- ja tuotejakauma muuttunut

Suomen tavaranvienti kasvoi vuosituhannen alussa muuta kansantaloutta nopeammin. Vuonna 2008 alkanut taantuma kuitenkin leikkasi tavaranviennistä lähes kolmanneksen, eikä viennin arvo ole sittemmin palautunut maailmankaupan elvyttyä. Hitaan elpymisen syyksi on esitetty Suomen viennin rakenteen muutosta, sekä maittain että tuoteryhmittäin. Seuraavassa Suomen tavaranviennin kehitystä maittain ja tuoteluokittain tarkastellaan Tullihallituksen ulkomaankauppatilastojen perusteella.

Vuonna 2004 käynnistyi tavaranviennin arvon kasvu, joka ylsi vuonna 2006 yli 17 prosenttiin (kuvio A). Kasvu pysähtyi vuonna 2008, ja seuraavana vuonna viennin arvo romahti yli 31 %. Vuosina 2010 ja 2011 viennin arvo elpyi noin puolet vuoden 2009 romahduksesta.

Noin 70 % Suomen tavaranviennistä suuntautuu Eurooppaan. Tästä viennistä hieman alle puolet kohdistuu euroalueelle. Euroalueen osuus Suomen viennistä on pienentynyt tasaisesti koko tarkastelujakson ajan (kuvio B). Myös Lähi-idän ja Pohjois-Amerikan osuus on supistunut.

Suomen tavaranviennin arvon kasvuun on tarkastelujaksolla vaikuttanut eniten Eurooppaan suuntautunut vienti. Tavaranviennin voimakkaimman kasvun aikana, vuosina 2004–2007, kasvoi erityisesti euroalueeseen kuulumattomiin Euroopan maihin sekä euroalueelle suuntautunut tavaranvienti. Lähes puolet tavaranviennin arvon 31 prosentin laskusta vuonna 2009 johtui siitä, että tavaranvienti muualle Eurooppaan väheni ja noin kolmasosa johtui euroalueelle suuntautuneen viennin vähentymisestä.

Suomen tavaravienti painottuu lähialueille

Vuonna 2002 Suomen viisi tärkeintä vientimaata olivat Saksa, Ruotsi, Venäjä, Yhdysvallat ja Iso-Britannia (kuvio C). Näistä maista Saksa ja Ruotsi ovat olleet koko ajan kolmen tärkeimmän vientimaan joukossa. Venäjälle suuntautuvan tavaranviennin arvo kasvoi vuosina 2002–2008 muihin maihin suuntautuvaa vientiä nopeammin. Iso-Britannia on sen sijaan vuoden 2009 jälkeen menettänyt paikkansa Alankomaille. Myös Kiinan ja Ranskan osuus Suomen tavaranviennin arvosta on tarkastelujaksolla ollut yli 5 %.

Maakohtaisten vientilukujen muutokset heijastavat näihin maihin vietävien tuotteiden jakaumaa. Vuosina 2005–2008 sekä Saksaan että Venäjälle suuntautuneen viennin arvoa nosti erityisesti moottoriajoneuvojen ja matkapuhelimien viennin arvon kasvu. Molempien tuotteiden vienti tyrehtyi nopeasti vuonna 2009. Suurimmat muutokset Ruotsiin suuntautuneen viennin arvossa ovat puolestaan johtuneet öljyjalosteiden ja metallien viennin arvon muutoksista. Tarkastelujaksolla Yhdysvaltoihin suuntautuneen viennin arvon muutoksiin ovat eniten vaikuttaneet muutokset öljyjalosteiden ja risteilijöiden viennissä. Isoon-Britanniaan suuntautuneen viennin arvoa on laskenut matkapuhelinviennin tyrehtyminen, kun taas muiden tuoteryhmien viennin arvo on pysynyt kutakuinkin samana. Tarkastelujakson lopulla vientiä Kiinaan on kasvattanut erityisesti raaka-aineiden vienti.

Tavaranviennin tuoterakenne on muuttunut

Vuonna 2012 tavaranviennin arvo oli 20 % suurempi kuin vuonna 2002. Huippuvuoteen 2008 verrattuna tavaranviennin arvo oli viime vuonna kuitenkin 13 % pienempi. Tarkastelujaksolla Suomen tavaranviennin tuoterakenne on muuttunut (kuvio D). Tarkastelujakson alussa tärkein tuoteryhmä olivat puhelin- ja muut viestintälaitteet. Niiden osuus koko viennin arvosta oli vuosina 2002–2005 noin 17 %, mutta vuonna 2006 osuus alkoi pienentyä. Vuonna 2012 puhelinlaitteiden viennin arvo oli pudonnut alle 19 prosenttiin vuoden 2002 arvosta, ja niiden osuus koko viennin arvosta oli enää hieman alle 3 % eli 1,6 mrd. euroa. Puhelin- ja muut viestintälaitteet -tuoteryhmän viennin osuus nimellisestä BKT:stä oli 0,8 % vuonna 2012.

Toinen merkittävä rakennemuutoksessa kamppaileva vientiala eli paperiteollisuus on pystynyt säilyttämään viennin arvon jotakuinkin vakaana 2000-luvulla. Tarkastelujaksolla paperiteollisuuden viennin arvo on laskenut vain 8 %. Kun nimellinen BKT on samaan aikaan kasvanut 35 %, paperiteollisuuden viennin osuus BKT:stä on supistunut 6½ prosentista 4½ prosenttiin.

Kaikkien muiden tuotteiden viennin arvo on kasvanut 60 % vuoden 2002 tilanteeseen verrattuna. Samalla muiden toimialojen viennin osuus BKT:stä on siten kasvanut 20 prosentista noin 24 prosenttiin huolimatta finanssikriisin aiheuttamasta viennin vähenemisestä vuonna 2009. Tarkastelujaksolla muiden tuotteiden viennin arvoa on kasvattanut erityisesti metallituotteiden (rauta, teräs ja muut metallit) sekä kemianteollisuuden viennin arvon kasvu lähes kaksinkertaiseksi. Lisäksi öljytuotteiden viennin arvo kasvoi nopeasti viime vuosina. Muut tuotteet -ryhmän viennin arvo oli vuonna 2012 vain 3 % pienempi kuin vuonna 2008.

Kehikko 3.

Väestötekijät hämärtävät kuvaa työvoiman tarjonnasta

Väestörakenteen muutokset ja erityisesti sodanjälkeisten suurten ikäluokkien vähittäinen poistuminen työelämästä ovat viime vuosina vaikeuttaneet työmarkkinoiden kehityksen tulkintaa. Kun väestöosuudet ovat muuttuneet nopeasti ja ikäluokkien väliset osallistumisasteiden erot ovat suuria, ja kun lisäksi vanhempien ikäluokkien osallistumisaste on trendinomaisesti noussut, on eri tekijöiden vaikutusta työmarkkinalukuihin ollut vaikea hahmottaa. Samalla on hämärtynyt kuva siitä, mitä suhdannetilanteeseen liittyviä kehitystrendejä työmarkkinoilla on ollut käynnissä.

Kun 1940-luvun lopulla syntyneet ovat pääosin jo siirtyneet eläkkeelle, on heidän suuri osuutensa työikäiseksi luokitellusta väestöstä (15–74-vuotiaat) alentanut keskimääräistä osallistumisastetta. Sitä, kuinka paljon väestörakenteen muutos on vaikuttanut keskimääräiseen osallistumisasteeseen, voidaan mitata jakamalla osallistumisasteen muutos ikärakenteen muutoksesta aiheutuvaan vaihteluun ja ikäluokkien sisäiseen vaihteluun. Tulosten mukaan väestörakenteen muutoksen merkitys on ollut suuri.1

Väestörakenteen muutos on laskenut osallistumisastetta 1990-luvun alkuvuosista lähtien. Väestörakenteen vaikutus osallistumisasteen vuosittaiseen muutokseen oli vähäinen 1990-luvun loppuun saakka, mutta 2000- luvulla suurten ikäluokkien lähestyminen eläkeikää alensi osallistumisastetta vuosittain jo 0,3 prosenttiyksiköllä, ja vuosina 2011 ja 2012 vaikutus oli jo –½ prosenttiyksikköä vuosittain.

Kun osallistumisasteesta puhdistetaan väestörakenteen muutosten vaikutus, kokonaiskuva työvoiman tarjonnasta muuttuu olennaisesti (kuvio). Ikäryhmäkohtaisilla osallistumisasteilla mitattuna työmarkkinoille on osallistuttu jo vuonna 2005 jotakuinkin yhtä paljon kuin ennen 1990-luvun lamaa. Myös vuosittainen vaihtelu muuttuu jonkin verran. Esimerkiksi 2000-luvun alun ns. minitaantuma ei kääntänyt ikärakenteen vaikutuksesta puhdistettua osallistumisastetta laskuun. Myös vuonna 2012 osallistumisasteen kehitys on näin arvioituna paljon tilastolukuja myönteisempi.

Kuvio.

Väestövaikutuksista puhdistettujen lukujen perusteella keskimääräisestä osallistumisasteesta muodostuu virallisista työmarkkinatilastoista poikkeava kuva talouskriisin työllisyysvaikutuksista. Vuosien 2008–2012 aikana osallistumisaste pieneni 1,2 prosenttiyksikköä vuoden 2007 tilanteeseen verrattuna. Samaan aikaan väestörakenteen muutoksesta puhdistettu osallistumisaste nousi 0,3 prosenttiyksikköä (taulukko). Näiden lukujen ero selittyy väestön ikääntymisellä, joka on alentanut osallistumisastetta 1,6 prosenttiyksiköllä.

Väestökehityksen merkittävä negatiivinen vaikutus osallistumisasteeseen finanssikriisin aikana aiheutuu ennen kaikkea siitä, että parhaassa työiässä olevat ikäluokat ovat pienentyneet. Kun näiden ikäluokkien osallistumisaste on muita korkeampi, ikäluokkien koon muutoksella on huomattava merkitys työvoiman määrään.

Ikäryhmäkohtaisista osallistumisasteista on kasvanut lähinnä yli 55-vuotiaiden osallistumisaste. Alle 44-vuotiaiden ikäluokkien osallistumisaste on alentunut samalla kun niiden väestöosuus on pienentynyt. Sukupuolien välillä ei ole kovin suuria eroja. Alle 35-vuotiaiden naisten osallistumisaste on kuitenkin laskenut enemmän kuin miesten. Toisaalta 55–64-vuotiaiden naisten osallistumisaste on kasvanut nopeammin kuin miesten.

Finanssikriisin aikana yksi työmarkkinoiden perustrendi on ollut nuorten ikäluokkien työvoimaosuuden pieneneminen. Alle 35-vuotiaiden väestövaikutuksesta puhdistettu työvoimaosuuden supistuminen on vähentänyt talouden työvoimaosuutta 0,7 prosenttiyksikköä. Tämän vastapainona on ollut yli 55-vuotiaiden työvoimaosuuden kasvu 0,9 prosenttiyksikön verran. Voidaan arvioida, että jos suuret ikäluokat olisivat poistuneet työelämästä samaa tahtia kuin sotien aikana syntyneet ikäluokat, työvoimaa olisi ollut vuonna 2012 noin 20 tuhatta henkeä vähemmän kuin sitä todellisuudessa oli. Vastaavasti, jos alle 35-vuotiaat olisivat osallistuneet työmarkkinoille kuten vuonna 2007, työvoiman määrä olisi viime vuonna ollut 25 tuhatta työntekijää suurempi.

Talouspolitiikan ensisijainen tavoite on jo pitkään ollut työvoiman tarjonnan lisääminen. Nämä tarkastelut korostavat, että väestörakenteen muutos voi olennaisesti vääristää kuvaa työmarkkinoiden kehityksestä. Politiikan valintojen kannalta on erityisen tärkeää nähdä paitsi ikätekijöiden merkitys, myös sen takana olevat kehityssuunnat. Haasteet työvoiman lisäämiseksi tulevat olemaan suuret, sillä nuorten osallistuminen työvoimaan on talouskriisin aikana selvästi pienentynyt.

1 Laskelmasta tarkemmin, ks. Kinnunen ja Orjasniemi (2013) Työvoiman tarjonta – tilastoluvut ja väestörakenteen muutos. Kansantaloudellinen aikakauskirja 2/2013 (tulossa).

Kehikko 4.

Julkisen velan rakenne Suomessa

Suomen julkisen talouden velkaantuminen on jatkunut nopeana taantumavuodesta 2009 lähtien. Voimakkaasta velkaantumisesta huolimatta Suomen julkisen talouden velka on edelleen yksi euroalueen pienimpiä. Euroopan talouskriisin ja siitä seuranneen julkisen velkaantumisen voimakkaan kasvun myötä Euroopan talouspoliittisen yhteistyön kehikkoa on viime vuosina tehostettu ja siihen liittyviä sääntöjä tiukennettu tuntuvasti.

Euroopan finanssipoliittisen yhteistyön ja koordinoinnin säännöt määritellään vakaus- ja kasvusopimuksessa. Yksi keskeinen uudistettuun sopimukseen sisältyvä sääntö koskee julkisen talouden velkaantumista. Julkisen velan katsotaan olevan liiallinen, mikäli se ylittää 60 prosentin viitearvon suhteessa bruttokansantuotteeseen. Jos velkasuhde ylittää sallitun raja-arvon, maan tulee ryhtyä riittäviin toimiin pienentääkseen velkasuhteen määräajassa takaisin kestävälle tasolle.

Sääntöjen tehostamisen yhteydessä myös rangaistukäytäntöjä on tiukennettu. Mikäli maan julkisen talouden on todettu velkaantuneen liiallisesti, eikä maa ole Euroopan komission ohjeistuksista ja vaatimuksista huolimatta ryhtynyt määräajassa korjaaviin toimiin talouspolitiikkansa uudistamiseksi, komissio voi viimeisenä keinona määrätä sakkoja, joiden suuruus voi olla enimmillään jopa 0,5 % suhteessa bruttokansantuotteeseen.

Myös Suomen julkisyhteisöjen velka uhkaa ylittää 60 prosentin viitearvon lähivuosina. Näin ollen on hyödyllistä tarkastella, miten eri velkakäsitteet poikkeavat toisistaan ja mitkä tekijät valtion ja kuntien rahoitusepätasapainon lisäksi kasvattavat velkaa. Suomen julkisen velan nopea kasvu ja julkisen talouden tilan heikkeneminen ovatkin herättäneet talouspoliittisessa keskustelussa yhä enemmän huomiota.

Julkisen talouden velka voidaan määritellä usealla eri tavalla. Euroopan finanssipoliittisessa kehikossa keskeisenä velkakriteerinä käytetään koko julkisyhteisöjen sulautettua nimellisarvoista EDP-velkaa (Excessive Deficit Procedure). Tällä tarkoitetaan valtion, kuntien ja kuntayhtymien sekä sosiaaliturvarahastojen yhteenlaskettua velkaa, josta on poistettu niiden toisilleen myöntämät velat. Suomessa Tilastokeskus laskee valtion, kuntien ja sosiaaliturvarahastojen EDP-velan. Vain valtio ja kunnat ovat Suomessa oleellisesti velkaantuneita, ja sulautuserä muodostuu pääosin eläkerahastojen Suomen valtion joukkovelkakirjalainoihin tekemistä sijoituksista. Kun alasektoreiden keskinäiset velat lasketaan mukaan, puhutaan ns. sulauttamattomasta EDP-velasta (kuvio A).

Valtion EDP-velka on talousarvion rahoitukseen liittyvää perusvelkaa laajempi käsite. Budjettitalouden perusvelka voidaan tulkita velaksi, jonka valtio todellisuudessa lainaa markkinoilta ja josta koituu valtiolle välittömiä korkomenoja. Valtion EDP-velka puolestaan sisältää budjettitalouden velan lisäksi laskennallista velkaa, joka ei suoranaisesti liity budjetin rahoittamiseen. Näihin kuuluu mm. valtion myöntämiä lainatakauksia, elinkaarihankkeita ja valtion velanhallintaan liittyviä vakuuksia. Toisaalta budjettitalouden ulkopuolisten rahastojen velka sisältyy sekä budjettitalouden perusvelkaan että valtion EDP-velkaan. Tilastokeskus laskee EDP-velan Euroopan tilastoviranomaisen Eurostatin päätösten ja ohjeistusten mukaisesti.

Valtiokonttorin mukaan budjettitalouden eli valtion virastojen ja rahastojen velan kanta oli 83,9 mrd. euroa vuoden 2012 lopussa, kun vastaavasti samaan aikaan valtion sulautettu EDP-velka oli 90,6 mrd. euroa. Valtion EDP-velan ja budjettitalouteen liittyvän velkakäsitteen välillä on siis eroa noin 6,7 mrd. euroa eli runsaat 3 % suhteessa bruttokansantuotteeseen. Ero on etenkin viime vuosina kasvanut voimakkaasti (kuvio B).

Keskeinen EDP-velkaa kasvattava tekijä ovat Euroopan rahoitusvakausvälineelle (ERVV) myönnetyt takaukset. Kriisinhallintaan liittyviä tukitoimia on sisällytetty EDP-velkaan yhteensä 2,7 mrd. euron verran vuonna 2012. Rahoitusvakausvälineelle myönnetyt takaukset kirjataan velaksi Eurostatin päätöksellä sitä mukaa kuin myönnettyä tukea nostetaan. EDP-velka tulee kasvamaan jo päätettyjen takausten myötä vielä noin 0,5 prosenttiyksikköä suhteessa BKT:hen. Rahoitusvakausvälineen seuraajan, Euroopan vakausmekanismin (EVM) kriisinhallintatoimia ei sisällytetä EDP-velkaan.

Yksi olennainen ja viime vuosina myös kasvussa ollut tekijä liittyy valtionvelan hallintaan. Riskienhallintaan käytettävistä johdannaissopimuksista valtio saa vakuustalletuksia, jotka kirjataan EDP-velkaan. Kolmas keskeinen tekijä on ydinjäterahasto, jota ydinvoimayhtiöt kartuttavat ydinjätteen huollosta aiheutuvia kustannuksia varten. Rahaston pääoma tulkitaan valtion ottamaksi velaksi, ja Suomessa sen koko on tällä hetkellä runsaat 2 mrd. euroa.

Julkisia investointeja, kuten tie- ja väylähankkeita, toteutetaan usein elinkaarihankkeina. Elinkaarimallissa yksityinen yritys vastaa julkisen hankkeen toteutuksesta tavallisesti kokonaan. Lisäksi useimmissa elinkaarimallihankkeissa yksityinen palveluntuottaja vastaa myös ylläpidosta, jonka kesto voi vaihdella useista vuosista vuosikymmeniin. Elinkaarimallin yhtenä etuna on, että toteutus ei vaadi valtiolta tai kunnilta suuria alkuinvestointeja, mutta kaikki kustannukset jaetaan tavallisesti palvelumaksuina koko sopimusjaksolle. Hankkeen kustannukset kirjataan kuitenkin valtion EDP-velkaan.

Myös budjettitalouden ulkopuolella olevien yliopistojen ja valtion sijoitusyhtiön Solidiumin velat sisällytetään valtion EDP-velkaan. Vuoden 2013 alusta lähtien YLEn velka luetaan niin ikään valtionvelkaan kuuluvaksi. Näiden merkitys valtion EDP-velkaa kasvattavina tekijöinä on kuitenkin tällä hetkellä vähäinen. Lisäksi kierrossa olevat kolikot lisäävät EDP-velkaa runsaat 0,2 prosenttiyksikköä suhteessa BKT:hen. Muita mahdollisia EDP-velkaa kasvattavia tekijöitä ovat esimerkiksi arvopaperistamisoperaatiot ja julkiseen sektoriin kuulumattomien velkojen kierrätys, mutta nämä eivät ole tällä hetkellä Suomen kannalta oleellisia.

Myös kuntien sulautettu EDP-velka on Suomessa kasvanut viime vuosina nopeasti, ja vuonna 2012 se oli 12 mrd. euroa eli noin 6 % suhteessa bruttokansantuotteeseen. Kuntien sulauttamaton EDP-velka oli puolestaan 13,4 mrd. euroa vuonna 2012, eli kuntien sisäinen velka oli yhteensä 1,4 mrd. euroa. Sulautuserä on ollut viime vuosina 1–1,5 mrd. euroa. Valtion lisäksi myös kunnilla on elinkaarihankkeita, jotka sisällytetään kuntien EDP-velkaan.

Valtion EDP-velka kasvoi vuosina 2008–2012 keskimäärin noin 7 mrd. euroa vuodessa. Yhteensä valtion sulautettu velka kasvoi näiden neljän vuoden aikana runsaat 36 mrd. euroa. Myös kuntien EDP-velka suurentui samaan aikaan voimakkaasti eli noin 4 mrd. euroa. Koko julkisyhteisöjen EDP-velka kasvoi siis yli 40 mrd. euroa eli noin 20 % suhteessa BKT:hen. Velkamäärän kasvu on ollut voimakasta, sillä vuonna 2008 julkisyhteisöjen velka oli 63 mrd. euroa. Mikäli julkisyhteisöjen EDP-velka suurenee myös lähivuosina likimain samaa vauhtia kuin viime vuosina, EDP-velka lähes kaksinkertaistuu vuoteen 2015 mennessä ja ylittää samalla vakaus- ja kasvusopimuksessa määritellyn 60 prosentin viitearvon.

Kehikko 5.

Arvonlisäysperusteinen ulkomaankauppatilasto jakaa maakohtaiset kauppataseen yli- ja alijäämät uudelleen

Tekniikan kehitys, kansainvälisen kaupan vapauttaminen ja kuljetuskustannusten pienentyminen ovat mahdollistaneet tuotannon yhä suuremman maantieteellisen hajauttamisen. Kun yritysten tuotannollinen toiminta ei tyypillisesti sijaitse enää vain yhdessä maassa, on välituotteina käytettävien hyödykkeiden ja palveluiden kansainvälinen kauppa lisääntynyt. OECD:n arvion mukaan vuonna 2009 noin 56 % maailman tavarakaupasta koostui välituotepanoksista ja 73 % palvelukaupasta välituotepanoksiksi laskettavista palveluista kuten ohjelmistoista. Koska välituotteet saattavat ylittää maiden rajat useasti tuotantoprosessin eri vaiheissa, välituotteiden arvo tulee kirjatuksi moninkertaisesti bruttoarvoihin perustuvissa ulkomaankauppatilastoissa.

Välituotteiden bruttoperusteinen tilastointi johtaa siihen, että tavanomaisista tullitilastoihin perustuvista ulkomaankauppatilastoista ei voida päätellä, missä maassa tuotteiden arvonlisäys syntyy. Vastaavaa ongelmaa ei esiinny uudessa arvonlisäysperusteisessa ulkomaankaupan tilastoinnissa, jossa pyritään jäljittämään jokaisen sektorin ja maan tuottama arvonlisäys tarkasteltavan hyödykkeen tuotantoprosessin eri vaiheissa. Arvonlisäys lasketaan hyödykkeen vientihinnan sekä sen valmistukseen käytettyjen niin koti- kuin ulkomailla tuotettujen välituotteiden ja raaka-aineiden hankintahinnan erotuksena.

Tarkastelun lähteenä käytetään seuraavassa OECD:n ja Maailman kauppajärjestön WTO:n yhteistyönä laatimaa ulkomaankaupan arvonlisäyksen tietokantaa (Trade in Value-Added), joka julkaistiin ensimmäisen kerran tammikuussa 2013. Tietokanta käsittää 57 maan ja 32 sektorin arvonlisäysperusteiset tuonti- ja vientitilastot vuosina 1995, 2008 ja 2009.1 OECD:n ja WTO:n tietokannassa tulee selvemmin näkyväksi kolme seikkaa suhteessa perinteiseen bruttopohjaiseen ulkomaankauppatilastointiin: kauppataseen maakohtaiset yli- ja alijäämät jakautuvat uudelleen, vientituotannon riippuvuus tuontipanoksista korostuu ja tuotantoketjujen merkitys häiriöiden leviämiskanavana tulee esiin.

Globaalit epätasapainot ja maiden väliset kauppataseet

OECD:n ja WTO:n arvonlisäysperusteisesti lasketut ulkomaankauppatilastot antavat kauppavirtojen epätasapainoista erilaisen kuvan kuin bruttoperusteiset tilastot. Arvonlisäysmenetelmällä laskettu ulkomaankauppatilasto jakaa kauppataseen kahdenväliset yli- ja alijäämät uudelleen, vaikka maan koko yhteenlaskettu kauppatase onkin luonnollisesti sama kuin bruttokauppavirtoihin perustuvat laskelmat osoittavat.

Eroa voidaan havainnollistaa seuraavan kuvitteellisen esimerkin avulla. Oletetaan, että Venäjällä valmistetaan autonrenkaita Suomen markkinoille. Autonrenkaiden valmistuksessa tarvittavaa raakakumia tuodaan Venäjälle Vietnamista 50 euron arvosta. Valmistuksen kustannukset Venäjällä ovat 40 euroa, ja valmis rengas myydään Suomeen 90 eurolla. Bruttoperusteisesti laskettuna Suomen kauppatase Venäjän kanssa on viennin ja tuonnin arvon välinen erotus, jolloin kauppatase autonrenkaiden kaupassa on Suomelle 90 euroa alijäämäinen. Arvonlisäperusteisesti laskettuna kauppataseen alijäämä Venäjän kanssa on vain 40 euroa, koska arvonlisäysmenetelmässä otetaan huomioon välituotepanosten tuonti Vietnamista. Välituotekäytön kautta Suomen kauppatase Vietnamin kanssa on 50 euroa alijäämäinen arvonlisäysmenetelmällä laskettuna, kun bruttotilaston perusteella kauppatase on nolla.

Tuotantoketjun loppupäässä olevan ja lopputuotetta vievän maan bruttopohjainen kauppatase on usein ylijäämäinen suhteessa lopputuotteita ostavaan kauppakumppaniin, mutta arvonlisäysmenetelmällä laskettuna kahdenvälinen ylijäämä on tyypillisesti pienempi. Jos maa on globaalien tuotantoketjujen alku- tai loppupäässä – vie jalostamattomia raaka-aineita tai tuo lopputuotteita – eivät bruttotilastot poikkea arvonlisäysperusteisista kauppatilastoista.

Arvonlisäysperusteisen tarkastelutavan mukaan Yhdysvaltojen kauppataseen alijäämä suhteessa Kiinaan on 25 % pienempi kuin bruttoperusteisissa tilastoissa. Lopputuotteet kootaan Kiinassa usein muissa maissa valmistetuista komponenteista. Huipputekniikan tuotteiden tehdashinta kirjautuu kuitenkin kokonaisuudessaan Kiinan huipputekniikan vienniksi silloinkin, kun tuotteet vain kootaan Kiinassa ja esimerkiksi niihin tarvittavat ohjelmistot suunnitellaan Yhdysvalloissa. Pelkkä huipputekniikan viennin arvo ei siis juuri kuvaa teknologiateollisuuden merkitystä Kiinan kansantaloudelle.

Vienti riippuvainen tuonnista

Arvonlisäysperusteinen ulkomaankauppatilastointi korostaa vientituotannon riippuvuutta tuontipanoksista, sillä tuontipanoksille – kuten edellisessä esimerkissä raakakumin tuonnille Vietnamista – lasketaan oma arvonlisäys, joka vähennetään bruttoviennin arvosta. Maan bruttoviennin arvo voidaan siis jakaa kotimaassa tuotettuun arvonlisäykseen ja ulkomailla tuotettuun arvonlisäykseen.

Monivaiheisten tarjontaketjujen ja omistajarakenteiden maailmassa kauppapolitiikka, joka rajoittaa yritysten pääsyä ulkomaisten välituotteiden markkinoille, heikentää yritysten kilpailukykyä ja maan kilpailuasemaa. Koska tuotteita siirretään saman yrityksen sisällä maasta toiseen jatkokäsittelyä varten, eivät esimerkiksi välituotepanosten tuontitullit kannusta yrityksiä investoimaan rajoitteita asettavaan maahan, vaikka rajoitteiden tarkoituksena olisikin suojella maassa toimivaa teollisuutta ulkomaiselta kilpailulta.

Häiriöiden leviäminen tuotantoketjuja pitkin

Arvonlisäysperusteisesti laadituista tilastoista saa yksityiskohtaisempaa tietoa ulkomaankaupan häiriöiden leviämisestä kuin bruttotilastoista, sillä arvonlisäysperusteisista kauppaluvuista käyvät ilmi mahdollisten sokkien välittymiskanavat esimerkiksi sellaisten raaka-aineita ja lopputuotteita tuottavien maiden välillä, jotka eivät käy keskinäistä ulkomaankauppaa. Nämä maat – kuten edellisen esimerkin Vietnam ja Suomi – ovat kuitenkin linkittyneitä toisiinsa globaalin tuotantoketjun välityksellä.

Kansainvälinen kauppa on viime vuosikymmeninä tullut herkemmäksi lopputuotteiden kysynnän muutoksille, jotka kanavoituvat nopeasti globaaleja tarjontaketjuja pitkin. Kun raaka-aineiden tuotanto, väli- ja lopputuotteiden valmistus sekä tuotekehitys tapahtuvat usein eri maissa, ulkomaankaupan arvo on kasvanut nopeammin kuin maailmantalous kokonaisuutena etenkin viime vuosikymmenien aikana. Arvonlisäysperusteiset ulkomaankauppatilastot tuovat globaalit tarjontaketjut esiin ja voivat auttaa päättäjiä oikeiden politiikkatoimenpiteiden valinnassa.

Suomen bruttoviennin arvosta kolmannes on ulkomaista arvonlisäystä

Suomi lukeutuu niiden pienten ja kehittyneiden eurooppalaisten avotalouksien joukkoon, joiden bruttoviennin arvosta merkittävä osuus muodostuu ulkomaisesta arvonlisästä (kuvio A). Mitä suurempi viennin ulkomainen arvonlisäys, sitä tärkeämpää tuonti on viennille ja sitä integroituneimpia maat ovat globaaleihin arvoketjuihin. Suomen bruttoviennin arvosta muodostuu 68 % kotimaisesta arvonlisäyksestä ja 32 % ulkomaisesta arvonlisäyksestä. Tuotantoketjujen alkupäässä toimivissa raaka-aineiden tuottajamaissa on ulkomaisen arvonlisäyksen osuus vain noin 10 % bruttoviennin arvosta.

Yli puolet Suomen bruttoviennin ulkomaisesta arvonlisäyksestä muodostui vuonna 2009 kolmessa maassa: Yhdysvalloissa, Venäjällä ja Saksassa (kuvio B). Toimialojen välillä on kuitenkin suuria eroja siinä, miten sidoksissa ne ovat tarjontaketjuihin (kuvio C). Tarkastelun kohteena olevista toimialoista eniten ulkomaista arvonlisäystä – yli 50 % bruttoviennin arvosta – sisältyi vuonna 2009 sähköteknisten tuotteiden ja optisten laitteiden vientiin. Yhdysvallat ja Saksa olivat toimialan arvonlisäyksen suurimmat lähdemaat. Metallien jalostuksen ja metallituotteiden valmistuksen sekä kemianteollisuuden ulkomainen arvonlisäys vastaa noin 45:tä prosenttia toimialojen bruttoviennin arvosta. Ylivoimaisesti eniten näiden toimialojen vientiin ulkomaista arvonlisäystä tulee Venäjältä. Sen sijaan metsäteollisuuden viennin arvosta vain viidennes ja koneiden ja laitteiden viennin arvosta neljännes muodostui ulkomaisesta arvonlisäyksestä.

Koko teollisuuden viennin ulkomaisen arvonlisäyksen osuus oli keskimäärin kolmannes viennin bruttoarvosta vuonna 2009. Sen sijaan koko palveluiden viennin ulkomaisen arvonlisäyksen osuus oli alle puolet teollisuuden vastaavasta luvusta. Esimerkiksi liike-elämän palveluiden viennin arvosta 85 % on suomalaista arvonlisäystä.

OECD:n ja WTO:n uusien tilastojen avulla voidaan myös tarkastella, kuinka suuri osuus eri maiden bruttoviennin arvosta tulee Suomesta. Prosenttiosuuksittain tarkasteltuna Suomi näyttäisi olevan tärkeä kauppakumppani Virolle, jonka bruttoviennin ulkomaisesta arvonlisästä 5 % muodostui Suomessa vuonna 2009. Ruotsin bruttoviennin ulkomaisesta arvonlisästä noin 4 % muodostuu suomalaisesta arvonlisäyksestä. Absoluuttisesti Suomen arvonlisäys Ruotsin bruttoviennissä oli vuonna 2009 yhtä suuri kuin Ruotsin arvonlisäys Suomen bruttoviennissä.

Arvonlisäperusteiset ulkomaankauppatilastot täydentävät perinteisiä bruttotilastoja

Arvonlisäperusteisesti lasketut vientitilastot eivät korvaa ulkomaankaupan bruttotilastoja mutta tarjoavat vaihtoehtoisen tavan tarkastella ulkomaankaupan merkitystä sellaisten maiden kannalta, jotka Suomen tavoin ovat integroituneet globaaleihin arvoketjuihin. Arvonlisäperusteiset ulkomaankauppatilastot ovat työläitä laatia ja niiden kokoamisessa hyödynnetään bruttoperusteisia vienti- ja tuontitilastoja. Lisäksi uusia tilastoja ei ainakaan toistaiseksi ole saatavilla hyödykkeittäin eikä myöskään aikasarjoina. Uudet tilastot eivät myöskään sovellu suhdanneanalyysiin pitkän julkaisuviiveen vuoksi.

Arvonlisäperusteisesti lasketut vienti- ja tuontitilastot paljastavat kuitenkin ulkomaankaupan ja tuotantoprosessien monimuotoisuuden, jota perinteinen tilastointi ei juuri tuo esiin.

1 Tietokannan ja metodologian kuvaus, ks. http://www.oecd.org/industry/ind/measuringtradeinvalue-addedanoecd-wtojointinitiative.htm.

Kehikko 6.

Suomessa inflaatio nopeampaa kuin euroalueella

Suomessa inflaatio jo pitkään nopeampaa kuin euroalueella – verot eivät selitä eroa

Rahaliiton aikana vuodesta 1999 huhtikuuhun 2013 inflaatio Suomessa ja koko euroalueella on ollut lähes samansuuruinen: Suomessa 2,0 % ja euroalueella 2,1 %. Inflaatiokehitys on kuitenkin ollut kaksijakoista. Rahaliiton alkuvuosina inflaatio oli Suomessa keskimäärin puoli prosenttiyksikköä hitaampi ja Suomen hintataso läheni euroalueen keskiarvoa, mutta vuodesta 2007 lähtien inflaatio on Suomessa ollut puoli prosenttiyksikköä nopeampaa kuin euroalueella keskimäärin. Kehitys on ongelmallista, koska Suomessa on jo nyt euroalueen korkein hintataso.

Hintatason eroja voidaan osin selittää verojen, kuten suhteellisen korkean arvonlisäverokannan kautta. Välillisten verojen muutokset eivät kuitenkaan selitä hintadynamiikan eroa. Yhdenmukaisesta kuluttajahintaindeksistä on laskettu vuoden 2006 tiedoista lähtien myös verojen muutoksista puhdistettu indeksi, jossa verojen muutosten laskennallinen vaikutus on vähennetty inflaatiosta. Tällä mittarilla mitattuna Suomen inflaatio on poikennut euroalueen inflaatiosta lähes yhtä paljon. Talouskriisin vuosina monissa muissakin maissa on korotettu välillistä verotusta.

Mistä inflaatiovauhtien ero johtuu?

Suurin osa inflaatiovauhtien erosta syntyy palveluista ja erityisesti asumispalveluista (kuvio A). Yhdenmukaistetussa kuluttajahintaindeksissä ei oteta huomioon asuntojen hintojen eikä lainakorkojen kehitystä kuten kansallisessa kuluttajahintaindeksissä. Omistusasumisen muista kustannuksista kuitenkin otetaan huomioon hoitovastikkeet, vesi- ja jätemaksut sekä asuntojen huoltoon ja korjaukseen liittyvät työt ja materiaalit. Asumisen suurin vaikutus YKHI-inflaatioon tulee kuitenkin vuokrista.

Vuokrat ovat nousseet Suomessa vuodesta 2007 lähtien keskimäärin 3,3 % vuodessa ja euroalueella 1,7 %. Vuokrien nopeamman nousun taustalla on osin asuntomarkkinoiden kehitys: Suomessa asuntojen hinnat eivät ole laskeneet toisin kuin joissakin euroalueen maissa. Ruotsissa asuntojen hintakehitys on kuitenkin ollut hyvin samanlaista kuin Suomessa, mutta vuokrat ovat nousseet tarkasteluaikana vähemmän eli 2,3 % vuodessa. Suomessa vuokria kohottaa myös pula vuokra-asunnoista kasvukeskuksissa. Lisäksi asuntojen hoitokulujen kasvu vaikuttaa vuokriin. Asumisen kaltaisen perustarpeen kallistuminen voi näkyä myös työmarkkinoilla suurempina palkkavaatimuksina. Lisäksi asuntomarkkinoiden jäykkyydet voivat heikentää työvoiman liikkuvuutta, mikä vaikuttaa työttömyyteen.

Palveluiden hinnoissa merkittäviä eriä ovat myös ravintola- ja kahvilapalvelut, televiestintä ja liikennepalvelut. Ravintola- ja kahvilapalveluiden hinnat ovat nousseet Suomessa nopeammin kuin euroalueella. Näiden palveluiden hintoihin ovat vaikuttaneet etenkin alkoholin valmisteverojen muutokset, mutta viime vuosina myös arvonlisäverotuksen muutokset ovat sekä nostaneet että laskeneet hintoja. Liikennepalveluiden hinnat ovat kehittyneet pääpiirteissään samalla tavalla kuin euroalueella laajemminkin. Televiestinnän hinnat ovat Suomessa laskeneet jopa nopeammin kuin euroalueella, mikä kertoo alan kilpailupaineesta.

Monilla palvelualoilla työn hinnalla on suuri merkitys kustannuksissa. Suomalaisen työn hinta on noussut viime vuosina enemmän kuin kilpailijamaissa, ja tämä näkyy myös kotimaisen suljetun sektorin hinnoissa ja kustannuksissa. Palkankorotusten siirtyminen hintoihin ja hintojen nousun aiheuttama paine tuleviin palkankorotuksiin muodostaisi huonon kierteen.

Kilpailulla on merkitystä

Palveluiden ohella Suomen ja euroalueen keskimääräisen inflaation eroon vaikuttaa elintarvikkeiden hintojen nousu. Elintarvikkeiden arvonlisäveroa laskettiin 7 prosenttiyksikköä lokakuussa 2009, nostettiin 1 prosenttiyksikkö heinäkuussa 2010 ja uudestaan tammikuussa 2013. Lisäksi alkoholi ja tupakka luokitellaan yhdenmukaistetussa kuluttajahintaindeksissä elintarvikkeisiin, jolloin valmisteverojen muutokset heijastuvat koko erän hintakehitykseen. Ilman verojen muutoksia laskettu hintakehitys poikkeaa silti euroalueen vastaavasta kehityksestä: vuosina 2007–2013 elintarvikkeiden hintojen keskimääräinen vuosinousu on ollut Suomessa 3,1 % ja euroalueella 2,3 % (kuvio B). Suomen liityttyä EU:hun elintarvikkeiden hinnat nousivat Suomessa pitkään hitaammin kuin euroalueella ja hintataso läheni muun Euroopan tasoa. Nyt tuo kehitys näyttää päättyneen.

Kilpailun merkitys hintakehityksessä on suuri. Suomalaista elintarvikeketjua leimaa monelta osin toimijoiden vähäinen lukumäärä, mikä voi johtaa heikkoon kilpailupaineeseen. Teollisuus ja kauppa pystyvät osin tuonnin avulla kilpailuttamaan toimittajiaan, jolloin paine siirtyy viime kädessä alkutuottajille. Alkutuotannon kannattavuus vaikuttaa kotimaisen tuotannon määrään, ja sen heilahtelut saattavat vaikuttavat kotimaiseen hintatasoon maailmanmarkkinoiden tarjonnasta riippuen. Esimerkiksi kotimaisen lihantuotannon supistuminen oli osasyynä hintojen nopeampaan nousuun vuonna 2012. Kilpailuviranomaisten pyrkimys turvata tasapuoliset teollisuuden toimintaedellytykset johtivat puolestaan voimakkaaseen hypähdykseen maitotuotteiden hinnoissa.

Päivittäistavarakauppa on Suomessa erittäin keskittynyttä. Sen vaikutus hintoihin ei ole suoraviivainen, sillä kaupan ketjujen koko saattaa parantaa kustannustehokkuutta, mutta myös heikentää markkinoiden kilpailullisuutta. Lainsäädännön kautta valmisteilla olevat kilpailuviranomaisten uudet työkalut saattavat oikein käytettynä edistää kilpailua.

Kuvio A.

Kuvio B.

Kehikko 7.

Vaihtoehtoislaskelma: Vientimarkkinoiden kysyntä vauhdittuu samalla kun yritysten investointiedellytyksiä kohennetaan

Suomen Pankin ennusteen perusurassa sekä vienti että investoinnit kasvavat huomattavasti hitaammin kuin ennen finanssikriisiä. Suomen vientimarkkinoiden kysyntä ja vienti alkavat elpyä vähitellen vuoden 2013 lopulla, mutta investoinnit vauhdittuvat puolen vuoden kuluttua siitä.

Viennin ja investointien vaimea kehitys johtuu sekä rakenteellisista että suhdanneluonteisista tekijöistä. Suomen kaksi suurta vientivetoista toimialaa – metsäteollisuus sekä sähkö- ja elektroniikkateollisuus – käyvät läpi rakennemuutosta, jota finanssikriisi on nopeuttanut. Näiden kahden toimialan investoinnit muodostivat noin 40 % tehdasteollisuuden investoinneista ja kolmanneksen Suomen tavaraviennistä vuonna 2011. Toimialojen viennin ja investointien supistuminen vähentävät tuntuvasti Suomen kokonaisvientiä ja -investointeja. Esimerkiksi metsäteollisuuden investoinnit ovat romahtaneet neljännekseen vuosituhannen alun tasostaan. Sähkö- ja elektroniikkateollisuuden tuotannosta menee edelleen vientiin yli 80 %, mutta toimialan tavaraviennin arvo on supistunut 10 prosenttiin taantumaa edeltäneestä tasostaan.

Suhdanneluonteisista tekijöistä Suomen viennin ja investointien kasvunäkymiä heikentää finanssikriisin luoma epävarmuus tulevasta talouskehityksestä sekä Suomessa että Suomen viennin kannalta keskeisissä maissa. Suomen tavaroiden ja palveluiden viennistä yli puolet menee EU-maihin, joissa kysyntänäkymät lähivuosina ovat heikot. Lisäksi Suomen vientiyritykset ovat taantuman aikana ja sen jälkeen kiihtyvällä vauhdilla menettäneet markkinaosuuksiaan, mikä kertoo Suomen kustannuskilpailukykyongelmasta. Vaarana on, että niin viennin kuin tuotannonkin menetykset jäävät pysyviksi, eivätkä koti- ja ulkomaiset investoinnit maailmantalouden piristyessäkään kohdennu Suomeen.

Vienti- ja investointinäkymien vaimeudesta huolimatta useissa kansainvälisissä vertailuissa Suomen liiketoimintaympäristö on arvioitu etenkin institutionaalisten tekijöittensä puolesta kilpailukykyiseksi.1 Uusi yritystuotanto tai toimintamuodot, kuten palvelukonseptit, eivät kuitenkaan vielä ole korvanneet metsä- ja elektroniikkateollisuuden jättämää aukkoa. Rakennemuutoksen vauhdittuminen edellyttääkin sekä kysynnän että investointiaktiivisuuden piristymistä, jolloin myös pääoma- ja työvoimaresurssit siirtyisivät uusille toimialoille entistä nopeammin. Suomessa on siis investointipotentiaalia.

Tässä vaihtoehtoislaskelmassa havainnollistetaan Suomen Pankin makrotaloudellisen Aino-mallin avulla kahta skenaariota, joissa talouskehitys on positiivisempaa kuin ennusteen perusuran mukaan. Ensimmäisessä skenaariossa kasvusykäys on luonteeltaan kokonaan ulkoinen. Siinä maailmantalous elpyy ennakoitua nopeammin ja siten vientimarkkinoiden kysyntä kasvaa vuosina 2014 ja 2015 noin 2 prosenttiyksikköä nopeammin kuin perusuran mukaan. Vientimarkkinoiden kysynnän kasvun oletetaan johtuvan vientimaiden elinkeinoelämän luottamuksen kohenemisesta. Kysynnän vahvistuminen nopeuttaa maailmankaupan hintojen nousua vuosina 2014–2015 noin 0,8 prosenttiyksikköä perusuraan verrattuna.

Toisessa skenaariossa kasvua vauhdittaa vientimarkkinoiden elpymisen lisäksi myös investointiedellytysten kohentuminen Suomessa. Investointiedellytyksien paraneminen toteutetaan malliteknisesti alentamalla Aino-mallissa investointien sopeutumiskustannuksia määräävän parametrin arvoa keskimäärin prosentin verran vuodessa ajanjaksolla 2014–2020.2 Investointien sopeutumiskustannusten voidaan olettaa pienentyvän, jos esimerkiksi rahoituksen saatavuus paranee tai muilla tavoin helpotetaan uusien investointien aloittamista ja tuotannollisen tai aineettoman pääoman kasvattamista.

Vientimarkkinoiden kysynnän kasvu ja investointien helpottuminen eivät tule taloudenpitäjille täytenä yllätyksenä, vaan nämä pystyvät varautumaan tuleviin muutoksiin. Valuuttakurssien oletetaan pysyvän ennallaan, ja nimellispalkat seuraavat ennusteen perusuran mukaista sopimuspalkkojen kehitystä vuonna 2013.

Ensimmäisessä skenaariossa vientimarkkinoiden piristymisellä on vain vähäisiä ja lyhytaikaisia vaikutuksia talouskehitykseen. Vuoteen 2020 mennessä bruttokansantuote on kasvanut vain 0,2 % suuremmaksi kuin perusuran mukaisessa kehityksessä. Vuonna 2015 vienti kasvaa liki 2 % nopeammin kuin perusurassa.

Investoinnit vauhdittuvat ensimmäisessä skenaariossa vain väliaikaisesti, ja jo vuonna 2015 niiden kasvu on hiipunut ennusteen perusuran mukaista kehitystä hitaammaksi. Vienti- ja investointikysynnän kasvu lisää raaka-aineiden ja välihyödykkeiden kysyntää, mikä kasvattaa myös tuontia.

Kokonaiskysynnän nopeampi kasvu kiihdyttää hintojen nousuvauhtia. Yksityisen kulutuksen hinta kohoaa vuosittain yli prosenttiyksikön nopeammin kuin perusuran mukaan. Kotimaisen tuotannon kasvu lisää työn kysyntää, ja työllisten määrä kasvaa suuremmaksi kuin ennusteessa. Työllisten määrän kasvua tukee myös reaalipalkkojen nousun vaimeus. Sen sijaan pääomakanta on vuoteen 2020 mennessä kasvanut vain reilun prosentin suuremmaksi kuin ennusteen perusurassa.

Toisessa skenaariossa, jossa myös investointien sopeutumiskustannukset pienentyvät, talouskasvu on nopeampaa kuin ensimmäisessä skenaariossa. Bruttokansantuote on 2,5 % suurempi vuonna 2020 kuin ennusteen perusurassa. Investoinnit kasvavat nopeammin ja pitkäkestoisemmin kuin perusurassa tai ensimmäisessä skenaariossa. Vuoteen 2020 mennessä yksityisten investointien määrä on kasvanut yli 10 % suuremmaksi kuin ennusteessa. Vienti lisääntyy vain vähän verrattuna ensimmäiseen skenaarioon, lähinnä vientihintojen laskun myötä. Tuonti kasvaa nopeammin kuin ensimmäisessä skenaariossa, koska investointihyödykkeiden kysyntä lisääntyy. Seitsemän vuoden jälkeen tuonti ja vienti ovat kuitenkin kasvaneet liki 7 % suuremmaksi kuin perusuran mukaan.

Koska tuotannon laajentaminen vaatii pääomakannan lisäämistä, talouden resurssit kohdentuvat kulutuksen sijasta ensisijaisesti investointeihin, ja yksityinen kulutus kasvaa vain hiukan nopeammin kuin ennusteessa tai ensimmäisessä skenaariossa. Investointien edistämisen myötä pääomakanta on vuonna 2020 kasvanut yli 4 % suuremmaksi kuin ennusteessa.

Inflaatio on toisessa skenaariossa hitaampaa kuin ensimmäisessä. Investointien sopeutumiskustannusten pienentyminen lisää talouden tehokkuutta, jolloin yksityisen sektorin tuotannon hinta kasvaa hitaammin kuin ensimmäisessä skenaariossa. Työn kysyntä kasvaa toisessa skenaariossa nopeammin kuin ensimmäisessä tai ennusteen perusurassa. Inflaation hidastuessa reaalipalkat nousevat nopeammin kuin ensimmäisessä skenaariossa tai perusurassa. Työn keskimääräinen tuottavuus kuitenkin hidastuu etenkin ensimmäisinä vuosina, koska työllisten määrä lisääntyy nopeasti.

Vaihtoehtoislaskelman mukaan vientimarkkinoiden kysynnän piristyminen ennakoitua nopeammin ei olennaisesti paranna Suomen lähivuosien talousnäkymiä, vaan myös kotimaisen taloudellisen ympäristön on tuettava kasvua. Suomesta on taantuman aikana poistunut mittava määrä tuotantokapasiteettia, joka ei palaa entisessä muodossaan. Talouskasvun moottoriksi Suomi tarvitsee uusia kasvualoja, ja investoinnit ovat avainasemassa uuden tavara- ja palvelutuotannon tarvitseman aineellisen ja aineettoman pääoman kartuttamisessa.

1 World Economic Forum (2012) The Global Competitiveness Report 2012–2013. European Commission (2011) Annual Report on EU Small and Medium sized Enterprises 2010/2011.

2 Investointien sopeutumiskustannus on yleinen ominaisuus uuskeynesiläisissä yleisen tasapainon malleissa. Mitä alhaisempi investointien taso oli edellisellä periodilla, sitä suurempi kustannus uusista investointien käynnistymisestä kuluvan periodin aikana aiheutuu. Sopeutumiskustannuksen pienentymisen voidaan ajatella edistävän etenkin uusia eli ns. greenfield-investointeja.

Taulukko.

Nykyinen ja joulukuun 2011 ennuste

2012

2013

2014

2015

BKT, prosenttimuutos

–0,2

–0,8

0,7

1,4

joulukuu 2012

0,3

0,4

1,5

Inflaatio (yhdenmukaistettu kuluttajahintaindeksi), %

3,2

2,3

1,9

1,7

joulukuu 2012

3,1

2,4

1,6

Suomen vientimarkkinat, prosenttimuutos

2,5

2,4

4,9

6,0

joulukuu 2012

2,7

2,9

6,0

Vaihtotase, % BKT:stä

–1,9

–1,5

–1,3

–1,2

joulukuu 2012

–1,3

1,3

–1,3

Julkisyhteisöjen nettoluotonanto, % BKT:stä

–2,3

–2,5

–2,5

–2,2

joulukuu 2012

–1,3

–1,0

–0,8

Julkisyhteisöjen velka, % BKT:stä

53,0

56,9

59,8

61,8

joulukuu 2012

53,6

55,9

57,4

Muutokset edellisestä ennusteesta

Ennusteen välittämä kokonaiskuva Suomen taloudesta on synkempi kuin Suomen Pankin joulukuussa 2012 julkistamassa ennusteessa. BKT-ennuste on tänä vuonna 1,2 prosenttiyksikköä heikompi kuin joulukuun ennusteessa.

Ennustekuvan muutos voidaan jakaa kahteen osaan. Yhtäältä bruttokansantuotteen arvioitua heikompi kasvu vuonna 2012 alentaa vuosikasvua kuluvana vuonna noin 0,8 prosenttiyksiköllä. Toisaalta arvio kuluvan vuoden neljännesvuosikasvuista on 0,4 prosenttiyksikköä heikompi. Näkemys vuoden 2014 BKT:n kasvusta on muuttunut 0,8 % prosenttiyksikköä negatiivisemmaksi. Puolet tästä muutoksesta selittyy vuoden 2013 heikommasta kasvusta, puolet vuotta 2014 koskevan näkemyksen heikkenemisestä.

Ennustekuvan muutos aiemmin arvioitua negatiivisemmaksi johtuu erityisesti kotimarkkinoiden näkymien heikkenemisestä. Talouskehityksen epävarmuus ja kotitalouksien käytettävissä olevien tulojen painuminen negatiivisiksi pienentävät suomalaisten kotitalouksien kulutushalukkuutta, mikä heikentää myös kotimarkkinoille tuottavien yritysten toimintaympäristöä.

Talouden toimintaympäristön muutokset sekä Suomen vientimarkkinoilla että kotimassa johtavat tämän ja seuraavan vuoden aikana hitaampaan kasvuun kuin joulukuussa ennustettiin. Tässä ennusteessa Suomen vientimarkkinoiden kasvun on arvioitu olevan puoli prosenttiyksikköä hitaampaa vuonna 2013 ja noin prosenttiyksikön hitaampaa vuonna 2014 kuin joulukuun ennusteessa. Ennusteen mukaan Suomen vienti kasvaa ensi vuonna 0,8 prosenttiyksikköä hitaammin kuin joulukuussa ennustettiin.

Yksityinen kulutus kasvaa vuosina 2013 ja 2014 keskimäärin prosenttiyksikön hitaammin kuin joulukuussa ennustettiin. Vuosina 2013–2014 kotitalouksien kulutushalukkuutta vähentävät työllisten määrän supistuminen keskimäärin 20 000 hengen verran enemmän kuin joulukuussa arvioitiin sekä ansiotason keskimäärin 0,7 prosenttiyksikköä hitaampi kasvu.

Euroopan velkakriisin pitkittymisestä huolimatta euroalueen korkotasoon kohdistuvat markkinaodotukset ovat pysyneet muuttumattomina. Vienti- ja kotimarkkinoiden näkymien heikentymisen vuoksi yksityisten investointien ennustetaan kasvavan vuosina 2013–2014 keskimäärin 2,8 prosenttiyksikköä joulukuussa arvioitua hitaammin. Myös asuinrakennusinvestoinnit kasvavat joulukuussa ennustettua hitaammin. Investointien heikompi kehitys sekä yksityisen kulutuksen hitaampi kasvu vähentävät myös tuontia, joka kasvaa vuosina 2013–2014 noin 0,8 prosenttiyksikköä hitaammin kuin joulukuussa ennustettiin. Bruttokansantuotteeseen suhteutettuna vaihtotaseen alijäämän ennustetaan syvenevän vuonna 2013 joulukuun ennusteesta.

Julkisyhteisöjen rahoitusjäämä heikkenee tuntuvasti joulukuun ennusteeseen verrattuna. Alijäämän ennustetaan vuonna 2013 kasvavan 1,5 prosenttiyksikköä suuremmaksi kuin joulukuun ennusteessa eli 2,5 prosenttiin BKT:stä. Erityisesti julkisyhteisöjen menot bruttokansantuotteeseen suhteutettuna kasvavat joulukuun ennusteesta. Lähivuosien talousnäkymien heikkous pitää julkisyhteisöt alijäämäisinä. Julkisyhteisöjen vaje on 1,7 prosenttiyksikköä suurempi vuonna 2014 kuin edellisessä ennusteessa. Ennustejakson lopussa julkisyhteisöjen sulautettu velka suhteessa BKT:hen on lähes 62 %.

Vuonna 2014 julkisyhteisöjen velka suhteessa BKT:hen on 2,4 prosenttiyksikköä suurempi kuin joulukuussa 2012 arvioitiin. Velka-asteen nousuun on vaikuttanut vuosittaisten alijäämien syvenemisen lisäksi erityisesti talouskasvun heikkeneminen. Edellisessä ennusteessa arvioitua pienempi bruttokansantuotteen arvo vuosina 2012–2014 selittää vuoden 2014 velka-asteen noususta valtaosan, eli 1,4 prosenttiyksikköä.

Työvoiman tarjonta ja kohortit: Suhdanteiden vaikutus työmarkkinoille kiinnittymiseen

Helvi Kinnunen, neuvonantaja, rahapolitiikka- ja tutkimusosasto

Petri Mäki-Fränti, ekonomisti, rahapolitiikka- ja tutkimusosasto

31.5.2013

Eri-ikäiset reagoivat työmarkkinoilla eri tavoin suhdannekehitykseen sekä sosiaaliturvan ja eläkejärjestelmän muutoksiin. Samanikäistenkään osallistumisaste ei ole pysynyt muuttumattomana pitkän ajan kuluessa. Osallistumisaste on korkein 1950- ja 1960-luvulla syntyneissä ikäluokissa, jotka hakeutuivat työelämään 1970- ja 1980-luvulla. Tätä nuorempien osallistumisaste on kuitenkin alkanut laskea. Nuorten vetäytymistä työmarkkinoilta voidaan osittain selittää entistä pidemmillä koulutusajoilla. Kuitenkin myös heikko suhdannetilanne ja työmarkkinoiden kireys vähentävät varsinkin nuorten miesten työn tarjontaa. Talouden rakennemuutos on entisestään vauhdittunut finanssikriisin aikana, ja työllisyystilanne on heikentynyt varsinkin miesvaltaisilla teollisuusaloilla. On olemassa riski, että työmarkkinoille muodostuu ”taantumamiesten” ikäluokka samalla tavoin kuin 1990-luvun laman jäljiltä jäi ”lamanaisia”, joiden työvoimaosuus pysyi pitkään keskimääräistä pienempänä.

SSuhdannevaihteluihin sekä työmarkkinoiden rakenteellisiin tekijöihin reagoidaan voimakkaimmin ikäjakauman ääripäissä. Ikäkohtainen työvoimaosuus onkin vaihdellut parin viime vuosikymmenen aikana eniten nuorimmissa ja vanhimmissa ikäluokissa. Kun 1990-luvun alun lamavuosien aiheuttamasta työvoimaosuuden notkahduksesta selvittiin, varsinkin vanhimpien ikäluokkien työvoimaosuus kasvoi parhaimmillaan noin 30 prosenttiyksikköä suuremmaksi kuin lähtötilanteessa. Erityisen nopeaa ikääntyneiden työvoimaosuuden kasvu on ollut 2000-luvulla. Nuorten, alle 30-vuotiaiden ikäluokkien osallistuminen työmarkkinoille ei sen sijaan ole vieläkään saavuttanut lamaa edeltänyttä tasoaan.

Seuraavassa tarkastellaan, millä tavoin talouden rakenne- ja suhdannetekijät ovat vaikuttaneet siihen, miten eri-ikäiset miehet ja naiset ovat osallistuneet työmarkkinoille viime vuosikymmeninä.1 Tulosten perusteella on arvioitu, miten osallistuminen työmarkkinoille kehittyy lähivuosina. Ikäkohtaisen vaihtelun sijasta miesten ja naisten osallistumisaste mallinnetaan kohorttikohtaisesti eli tutkitaan, mitkä tekijät ovat vaikuttaneet tiettynä vuonna syntyneiden miesten tai naisten osallistumisasteeseen. Näin voidaan ottaa huomioon, että saman ikäluokan työvoimaosuudessa voi olla eroja pitkän ajan kuluessa sen mukaan, mikä on ikäluokan syntymävuosi.

Kohorttikohtaisten erojen lisäksi kiinnostavaa on myös se, miten eri-ikäisten reaktiot suhdannetilanteeseen ja työmarkkinoiden yleistilanteeseen poikkeavat toisistaan.

Työmarkkinakäyttäytymiseen vaikuttavat monenlaiset institutionaaliset tekijät, kuten koulutusasteen kehitys eri ikäluokissa tai kannusteet siirtyä työvoimaan tai sen ulkopuolelle. Näistä tekijöistä tarkastellaan seuraavassa erikseen, onko ns. eläkeputkella ollut vaikutusta vanhempien ikäluokkien osallistumisasteeseen.

Suomen Pankissa tehdyn tutkimuksen2 mukaan myöhemmin työmarkkinoille tulleilla ikäluokilla on yleensä korkeampi osallistumisaste kuin vanhemmilla ikäluokilla, mikä jossain määrin myös kompensoi väestön ikääntymisestä seuraavaa työvoimapotentiaalin pienenemistä. Varsinkin koulutusasteen paraneminen on kasvattanut työvoimaosuuksia. Koulutusasteen lisäksi työmarkkinoilletulon ajankohdan työllisyystilanteella voi olla pitkäkestoisia vaikutuksia kunkin kohortin myöhempään työmarkkina-asemaan. Aiempien tutkimustulosten3 mukaan 1990-luvun lama syrjäytti Suomessa työmarkkinoilta erityisesti naisia. Vuosien 2008–2009 finanssikriisi ja sitä seurannut taantuma taas näyttävät vaikuttaneen voimakkaimmin miesvaltaisiin aloihin ja siis miesten työllisyyteen sekä työmarkkinoille osallistumisasteeseen.

Työmarkkinoilletulon ajankohdan työllisyystilanteella voi olla pitkäkestoisia vaikutuksia kunkin kohortin myöhempään työmarkkina-asemaan.

Myös suhdannetilanne voi heijastua työmarkkina-asemaan. Nuorimmissa ikäluokissa opintojen jatkaminen voi olla järkevä vaihtoehto työmarkkinoille osallistumiselle, jos työpaikan löytäminen on tavanomaista vaikeampaa. Toisaalta vanhimmat ikäluokat ovat suhdanteiden heikentyessä usein ensin irtisanomisuhan alla, varsinkin jos heikko suhdannetilanne johtaa yritykset uudistamaan tuotantonsa ja henkilöstönsä rakennetta.

Tutkimusaineisto ja -menetelmä

Kohorttikohtaista vaihtelua työvoimaosuuksissa tarkastellaan tässä selvityksessä 1-vuotiskohorteittain ja kumpaakin sukupuolta tutkitaan erikseen. Kohortit olivat syntyneet vuosina 1930–1988, eli nuorimmat olivat 15–18-vuotiaita ja vanhimmat 64–68-vuotiaita.4 Havainnot ovat vuosilta 1989–2012. Osallistumisastetta selitetään syntymävuosi- ja ikäluokkakohtaisella vakiotermillä, vakanssiasteella (avoimien työpaikkojen osuus työvoimasta) sekä pitkäaikaistyöttömien osuudella kaikista työttömistä.

Vakanssiaste eli avoimien työpaikkojen määrä suhteessa työvoimaan kuvaa suhdannetilannetta työmarkkinoiden kireyden näkökulmasta. Pitkäaikaistyöttömien osuus työttömistä työnhakijoista puolestaan kuvaa työmarkkinoiden rakenteellisia ongelmia. Pitkäaikaistyöttömyys, joka pysyy suurena avoimien työpaikkojen määrästä huolimatta, kertoo työmarkkinoiden kohtaanto-ongelmista. Lisäksi selittäjinä on kaksi dummy-muuttujaa, joista ensimmäinen kontrolloi 1990-luvun vaihteen lamavuosien vaikutusta. Lama oletettavasti aiheutti työmarkkinoiden toimintaan suuremman häiriön kuin talouden normaalia suhdannevaihtelua kuvaavat muuttujat pystyvät selittämään. Toinen dummy-muuttuja kontrolloi työttömyyseläkeputkeen pääsyn vaikutuksia osallistumisasteeseen.5

Ikääntymisellä suurempi vaikutus miesten osallistumiseen työmarkkinoille

Ikävaikutus kertoo iän vaikutuksen osallistumisasteeseen, kun syntymävuoden ja suhdannekehityksen vaikutus on kontrolloitu.6 Miesten ja naisten ikäluokkakohtaiset vakiot esitetään suhteessa kummankin sukupuolen parhaassa työiässä olevan ikäluokan ikävaikutukseen, joka saa arvon 1 (kuvio 1). Miesten osallistumisaste on korkeimmillaan 30–39-vuotiaana, mutta naisten vasta 40–49-vuotiaana, kun lapsentekovaihe on ohi. Naisten osallistuminen työmarkkinoille riippuu vähemmän iästä kuin miesten, joilla ikääntyminen alkaa havaittavasti vähentää osallistumisaktiivisuutta jo noin 45 vuoden iässä. Sukupuolesta riippumatta sekä nuorimpien että vanhimpien ikäluokkien osallistumisaste jää kuitenkin odotetusti selvästi alhaisemmiksi kuin parhaassa työiässä olevien ikäluokkien osallistumisaste.

Syntymävuoden vaikutus työllisyyteen suurin 1950- ja 1960-luvulla syntyneillä

Osallistumisaste on pienimmillään sekä kaikkein varhaisimmin että kaikkein myöhimmin syntyneiden joukossa (kuvio 2). Ikävaikutusten tapaan myöskään samana vuonna syntyneiden miesten ja naisten kohorttivaikutusten tasoja ei voida verrata keskenään. Kohorttivaikutus näyttää kuitenkin kehittyneen suunnilleen samalla tavalla pitkän ajan kuluessa sukupuolesta riippumatta.

Syntymävuoden vaikutus työllisyyteen näyttää olevan suurin 1950- ja 1960-luvulla syntyneiden joukossa. Tuolloin syntyneet hakeutuivat työelämään 1970- ja 1980-luvulla. 1970- ja 1980-luvulla syntyneiden tarkastelu osoittaa kohorttivaikutuksen kuitenkin pienenevän. Viimeksi syntyneiden kohorttien osallistumisasteen ero 1960- ja 1950-luvulla syntyneisiin on miesten tapauksessa suurempi kuin naisten.

Nuorten pienemmät kohorttivaikutukset voivat selittyä 1990-luvun syvän laman kautta. Monet 1970-luvun alussa syntyneistä hakeutuivat työmarkkinoille laman aikana tai siitä noustaessa. Laman keskimääräiset vaikutukset osallistumisasteeseen kaikissa kohorteissa 1990-luvun alussa otetaankin huomioon käyttämällä erillistä lama-ajan dummy-muuttujaa, joka saa mallissa odotetusti negatiivisia ja tilastollisesti merkitseviä arvoja. Lama-dummy ei ota huomioon muita kuin lamavuosien aikaisia vaikutuksia työn tarjontaan. Lamalla on kuitenkin voinut olla myös pitkäkestoisia vaikutuksia työuriin. Vaikeudet päästä ja kiinnittyä työmarkkinoille ovat saattaneet jättää pysyvän jäljen myöhempään työuraan.

1980-luvulla syntyneiden pienet kohorttivaikutukset poikkeavat aiemmista estimointituloksista.7 Osin ero aiempiin tuloksiin johtuu mallien erilaisista suhdannemuuttujista. Kohorttikohtaisessa mallissa suhdannetilannetta kuvaa avoimien työpaikkojen osuus työvoimasta. Se kuvastaa työmarkkinoiden tilannetta paremmin kuin aiemmissa tarkasteluissa käytetty tuotantokuilu, johon sisältyy työmarkkinoiden suhdannekehityksestä riippumatonta vaihtelua. Kohorttivaikutus tulee näin luotettavammin estimoiduksi.

1970- ja 1980-luvulla syntyneiden vähäisempää osallistumista työmarkkinoille voi osittain selittää opiskeluaikojen pidentyminen. Nopean valmistumisen houkuttelevuutta on saattanut vähentää opintotukiuudistus, jonka myötä opintolainan osuus opintojen rahoituksesta on pienentynyt ja opintorahan vastaavasti kasvanut. Opintoaikoja on toisaalta kasvattanut opiskelijoiden lisääntynyt työssäkäynti opintojen ohella, mikä puolestaan kasvattaa osallistumisastetta.

Nuoret reagoivat voimakkaimmin taloussuhdanteisiin

Kohorteittain estimoidut ikäluokkakohtaiset joustot avoimien työpaikkojen osuuden suhteen (kuvio 3) kertovat, miten eri tavalla eri ikäluokkien osallistumisaste reagoi työmarkkinoiden suhdanteiden muutokseen.

Voimakkaimmin suhdannetilanne näkyy kaikkein nuorimpien työikäisten osallistumisessa työmarkkinoille, ja sukupuolesta riippumatta osallistumisasteen jousto vähenee tasaisesti kohti nollaa iän myötä, kun siirrytään parhaassa työiässä oleviin. Noin 50-vuotiaiden osallistuminen työmarkkinoille näyttää olevan täysin riippumatonta työmarkkinoiden suhdannetilanteesta.

Pitkäaikaistyöttömyyden yleisyys vaikuttaa työuran keskivaiheessa olevien työllisyyteen

Pitkäaikaistyöttömyyden yleisyys vaikuttaa enemmän parhaassa työiässä olevien ja sitä vanhempien ikäluokkien työn tarjontaan (kuvio 4). Varsinkin naisten pitkäaikaistyöttömyys karkottaa työmarkkinoilta eniten parhaassa työiässä oleviin ikäluokkiin kuuluvia. Osallistumisaste reagoi pitkäaikaistyöttömyyteen naisten tapauksessa vasta yli 34-vuotiaiden ikäluokissa, kun taas miesten tapauksessa reaktio näkyy jo 25 ikävuodesta alkaen.

Eläkeputkella vaikutusta työmarkkinoilta poistumiseen

Ikääntyneiden työikäisten osallistumisastetta pienentää mahdollisuus siirtyä pois työmarkkinoilta niin sanotun eläkeputken kautta.8 Eläkeputken mahdollisuus sekä houkuttelee työttömäksi jääneitä pois työmarkkinoilta että vähentää vanhempien työikäisten työvoiman kysyntää. Eläkeputken takia työnantajille on houkuttelevaa irtisanoa ensin ikääntyneimpiä työntekijöitä varsinkin heikossa suhdannetilanteessa, jossa irtisanottujen työllistyminen uudelleen on vaikeaa.

Eläkeputkeen pääsyn mahdollisuus otetaan mallissa huomioon käyttämällä kohorttikohtaista dummy-muuttujaa, joka 55–59-vuotiaiden tapauksessa saa arvon 1 niinä vuosina, kun kohortti on oikeutettu pääsemään työttömyysputkeen. Eläkeputkimuuttuja saa malleissa negatiivisia ja tilastollisesti merkitseviä arvoja, eli eläkeputkeen pääsemisen mahdollisuus on yhteydessä aikaisempaan työmarkkinoilta poistumiseen.

Osallistumisasteen kehittyminen vuoteen 2020 mennessä

Työikäisen väestön työvoimaosuuden kehittymistä tulevaisuudessa (kuvio 5) on tutkimuksessa tarkasteltu ottamalla huomioon ennusteet avoimien työpaikkojen määrästä ja pitkäaikaistyöttömyydestä. Ennusteiden avulla lasketaan ensin ikäluokkakohtaiset skenaariot, joista eri ikäluokkien väestöosuuksilla painottamalla saadaan aggregoiduksi keskimääräinen osallistumisaste.

Perusskenaariossa osallistumisaste laskee 2 prosenttiyksikköä

Perusskenaariossa avoimien työpaikkojen osuus työvoimasta pysyy samalla tasolla kuin vuonna 2012. Tämänhetkisen hitaan talouskasvun ei oleteta olevan ohimenevä suhdanneilmiö, vaan menossa on sopeutuminen pitemmän hitaan talouskasvun aikaan. Historiaan verrattuna avoimien työpaikkojen osuus työvoimasta pysyy silti vakaana ja kohtalaisen hyvänä.

Myös pitkäaikaistyöttömien osuus työttömistä säilyy perusskenaariossa samana kuin lähtötilanteessa. Työmarkkinoiden toiminta ei siis muutu olennaisesti ennusteperiodin aikana. Lisäksi oletetaan, että työurat jatkavat trendinmukaista kasvuaan, vaikka työeläkejärjestelmään ei tehtäisi muutoksia jo tehtyjen päätöksien lisäksi. Ikäryhmän 60–63-vuotiaat osallistumisaste nostetaan laskelmassa vuoteen 2030 mennessä vähitellen samansuuruiseksi kuin 55–59-vuotiaiden osallistumisaste. Työurien pituuden kannalta tämä vastaa tilannetta, jossa eläkkeellejäämisiän odote pitenee noin vuoden verran vuoteen 2030 mennessä. Oletus työurien pituuden kasvusta vastaa karkeasti Eläketurvakeskuksen vuoden 2011 arvioita eläkeiän noususta.9

Perusskenaarion mukaan 15–74- vuotiaiden osallistumisaste laskisi vuosikymmenen loppuun mennessä tasaista vauhtia, yhteensä noin 2 prosenttiyksikköä (kuvio 5). Syntymäaika vaikuttaa erityisesti miesten työllisyyteen. 1970- ja 1980-luvulla syntyneiden miesten ikäluokat saavuttavat parhaan työiän tämän vuosikymmenen kuluessa, ja näissä ikäluokissa osallistumisasteen kohorttivaikutus on pienempi kuin 1950-luvulla ja varsinkin 1960-luvulla syntyneillä, joiden osuus työikäisistä vähenee. Myös naisten tapauksessa syntymäajan vaikutus osallistumisasteisiin on suurimmillaan 1960-luvun tienoilla syntyneissä, vaikka ero 1970- ja 1980-luvulla syntyneisiin on pienempi kuin miesten tapauksessa.

Vaihtoehtoisilla kehityskuluilla myönteinen vaikutus osallistumisasteeseen

Tutkimuksessa tarkasteltiin neljää erillistä vaihtoehtoista skenaariota, joissa työmarkkinoiden oletetaan kehittyvän suotuisammin kuin perusskenaariossa. Vaihtoehtoisia kehitysuria ovat seuraavat:

1970-luvun lopulla ja 1980-luvulla syntyneiden kohorttivaikutus kasvaa samalle tasolle kuin 1970-luvun puolivälissä syntyneiden. Matalasuhdanteen vaikutuksen nuorimpien ikäryhmien työn tarjontaan oletetaan näin jäävän väliaikaiseksi.

Työvoiman kysyntä lisääntyy, ja avoimien työpaikkojen määrän kasvu houkuttee erityisesti nuorten ikäluokkien edustajia työmarkkinoille.

Pitkäaikaistyöttömyys pienenee ennen taantumaa vallinneelle tasolle.

Työttömysyputki poistuu vuonna 2015 kokonaan.

Kahden käyrän välinen ero kuviossa 5 kertoo yksittäisen skenaarion vaikutuksen osallistumisasteeseen. Ylin käyrä kuvaa siis kaikkien skenaarioiden yhteenlaskettuja vaikutuksia verrattuna perusuran mukaiseen kehitykseen. Osallistumisaste olisi tarkasteluajanjakson lopulla tällöin runsaat 2 prosenttiyksikköä korkeampi kuin perusurassa (kuvio 5). Kaikkien ikäryhmien osallistumisaste nousisi, mutta voimakkaimmin työvoiman tarjonta kasvaisi nuorimmissa ikäluokissa.

Viivoitettu alue kuviossa 5 kertoo suhdannetilanteen kohenemisen ja nuorten kohorttivaikutuksen kasvun yhteisvaikutuksen osallistumisasteeseen. Koko työvoimaosuus kasvaisi 1 prosenttiyksikön. Puoli prosenttiyksikköä kasvusta tulisi 1970-luvun puolivälin jälkeen syntyneiden kohorttien kohorttivaikutuksesta, ja avoimien työpaikkojen lisääntyminen kohottaisi keskimääräistä osallistumisastetta edelleen noin puoli prosenttiyksikköä. Työvoiman kysynnän lisääntyminen näkyisi nimenomaan nuorten ikäluokkien osallistumisasteissa. Parhaassa työiässä olevien ja eläkeikää lähestyvien ikäluokkien osallistuminen työmarkkinoille reagoi työmarkkinoiden suhdanteisiin vähemmän.

Parhaassa työiässä olevien ajautumista työmarkkinoiden ulkopuolelle hillitsisi varsinkin pitkäaikaistyöttömyyden väheneminen.

Parhaassa työiässä olevien ajautumista työmarkkinoiden ulkopuolelle hillitsisi varsinkin pitkäaikaistyöttömyyden väheneminen. Jos pitkäaikaistyöttömien osuus työttömistä voitaisiin esimerkiksi työmarkkinoiden toimintaa tehostamalla supistaa 15 prosenttiin vuonna 2013, keskimääräinen osallistumisaste kasvaisi vuoteen 2020 mennessä vajaan prosenttiyksikön perusuraan verrattuna (kuvio 5).

Vaihtoehtoisista skenaarioista työttömyyseläkeputken poistaminen vähentäisi työvoimaosuuksien kumulatiivista pienenemistä noin 0,5 prosenttiyksikköä vuoteen 2020 mennessä (kuvio 5). Eläkeputken poisto koskee 55–59-vuotiaita, ja oletuksena on, että poisto tehtäisiin kaikilta kertaluonteisesti. Se kasvattaisi tämän ikäluokan keskimääräistä osallistumisastetta perusskenaarioon verrattuna.

Osa nuorista voi syrjäytyä pysyvästi työmarkkinoilta

Kohorttikohtainen analyysi osoittaa, että työvoimaanosallistumisaste on korkein 1950- ja 1960-luvulla syntyneissä ikäluokissa, jotka hakeutuivat työelämään 1970- ja 1980-luvulla. Tätä nuorempien osallistumisaste on alkanut laskea, varsinkin miesten. Nuorten työikäisten osallistumisasteen laskussa voi olla kysymys vain ohimenevästä ilmiöstä, joka poistuu, kun talous palaa vähitellen kasvu-uralle. Taantuma voi kuitenkin olla syrjäyttämässä osan nuorista työmarkkinoilta pysyvästi. Kun työvoima samaan aikaan supistuu pelkästään ikääntymisen vuoksi, laskisi keskimääräinen osallistumisaste tässä tapauksessa noin 2 % vuoteen 2020 mennessä. Työvoiman tarjonnan tulevien vuosien ennuste näyttääkin synkemmältä kuin Suomen Pankin kahden vuoden takainen arvio. Tuolloin nuorempien ikäluokkien osallistumisasteen nousun arvioitiin vielä kompensoivan työvoiman ikääntymisen vaikutuksia.

Taantuma voi kuitenkin olla syrjäyttämässä osan nuorista työmarkkinoilta pysyvästi.

Nuorten miesten vetäytymistä työmarkkinoilta voidaan selittää pidemmillä koulutusajoilla vain osittain. Taustalla vaikuttaa myös työmarkkinoiden tilanne. Erityisesti miesten työmarkkina-asemaa on heikentänyt miesvaltaisten teollisuusalojen työllisyyden heikkeneminen viime vuosina. Teollisuuden BKT-osuuden pieneneminen ei johdu pelkästään heikosta suhdannetilanteesta, vaan myös talouden rakennemuutoksesta, joka on edelleen vauhdittunut finanssikriisin aikana.

On mahdollista, että nuorten vetäytyminen työmarkkinoilta lievenee sitä mukaa kuin suhdannetilanne kohenee, työvoiman tarve kasvaa ja nuorten työllisyys paranee. Lisäksi väestön ikääntyminen kasvattaa julkisten palveluiden työvoiman tarvetta suhdannetilanteesta riippumatta, mikä helpottaa myös monen nuoren kiinnittymistä työmarkkinoille.

Nuorten lisäksi myös parhaassa työiässä olevien sekä eläkeikää lähestyvien työikäisten osallistumista työmarkkinoille tulisi tukea. Pitkäaikaistyöttömyyden lievittäminen työmarkkinoiden rakenteisiin puuttumalla voisi tulosten mukaan kohottaa osallistumisastetta lähes prosenttiyksikön verran. Eläkeputken poiston vaikutus osallistumisasteeseen olisi lähes puoli prosenttiyksikköä.

Estimointeihin ja niiden perusteella tehtyihin skenaarioihin liittyy paljon epävarmuutta. Silti tarkasteluilla on oma viestinsä talouspolitiikan kannalta. Esiin nousee riski, että työmarkkinoille muodostuu ”taantumamiesten” ikäluokka samalla tavoin kuin 1990-luvun laman jäljiltä jäi ”lamanaisia”, joiden työvoimaosuus pysyi pitkään keskimääräistä pienempänä. Jos nuorten kiinnittyminen työmarkkinoille on niin heikkoa kuin laskelmat osoittavat, talouden kasvumahdollisuudet jäävät aiemmin arvioitua heikommiksi.

Asiasanat: työvoiman tarjonta, kohorttianalyysi, taantuma

1 Tämä artikkeli on lyhennelmä kirjoittajien samannimisestä selvityksestä, joka ilmestyy Suomen Pankin Bof Online -sarjassa kesäkuussa 2013.

2 Kinnunen – Mäki-Fränti (2011).

3 Kinnunen – Grönqvist (2009).

4 Vertailun vuoksi samat mallit estimoitiin vielä erikseen käyttäen suppeaa otosta (1940–1970 syntyneet), jossa oli mukana pääasiassa parhaassa työiässä olevia ikäluokkia. Tällöin nuorin (15–18-vuotiaat) ja vanhin (64–68-vuotiaat) ikäluokka jätettiin aineistosta pois.

5 Tulosten herkkyyttä yhtälöryhmään mukaan otettujen ikäluokkien suhteen kontrolloidaan kuitenkin estimoimalla yhtälöt erikseen suppeampaa otosta käyttäen. Tämä otos kattaa vuosina 1940–1970 syntyneet ikäluokat.

6 Ikävaikutus laskettiin mallilla, jossa oletetaan kaikkien ikäluokkien reagoivan suhdannetilanteeseen ja pitkäaikaistyöttömyyteen samalla tavoin.

7 Kinnunen – Mäki-Fränti (2011).

8 Esim. Kyyrän ja Ollikaisen (2008) mukaan vuosina 1995–1996 työttömyysputkessa olleista työttömistä noin puolet oli vetäytynyt työmarkkinoilta odottamaan pääsyä eläkkeelle.

9 Risku ym. (2011).

Lähteet

Kinnunen, H. – Grönqvist, C. (2009) Taantuman vaikutus työvoiman tarjontaan: 1990-luvun kokemuksia. BoF Online 1/2009. Suomen Pankki.

Kinnunen, H. – Mäki-Fränti, P. (2011) Työvoiman tarjonta pitkällä aikavälillä. Euro & talous 3/2011: Talouden näkymät. Suomen Pankki.

Kinnunen, H. – Mäki-Fränti, P. (2013) Lamanaisista taantumamiehiin: kohorttinäkökulma työvoiman tarjontaan. BoF Online. Suomen Pankki. Ilmestymässä lähiaikoina.

Kyyrä, T. – Ollikainen, V. (2008) To search or not to search? The effects of UI benefit extension for the older unemployed. Journal of Public Economics 92, s. 2048–2070.

Risku, I. – Elo, K. – Klaavo, T. – Lahti, S. – Sihvonen, H. – Vaittinen, R. (2011) Lakisääteiset eläkkeet – pitkän aikavälin laskelmat 2011. Eläketurvakeskuksen raportteja 05/2011.

Toimialoittainen työkustannuskehitys teollisuuden kustannusrakenteen näkökulmasta

29.5.2013

Jarkko Kivistö, ekonomisti, rahapolitiikka- ja tutkimusosasto

Työvoimakustannusten kasvu tehdasteollisuudelle välituotteita tuottavilla toimialoilla on vuosina 1999–2011 ollut Suomessa selvästi nopeampaa kuin kilpailijamaissa. Työvoimakustannusten suhteellisen nopea kasvu on siirtynyt välituotteiden hintoihin ja siten osaltaan heikentänyt vientiteollisuuden kilpailukykyä.

SSuomen teollisuuden kustannuskilpailukyky on viime vuosina heikentynyt. Teollisuuden yksikkötyökustannusten kasvu on hyvän tuottavuuskehityksen vuoksi ollut hitaampaa kuin kauppakumppanimaissa, mutta tuotannon arvoon suhteutetut työkustannukset ovat rahaliiton aikana kasvaneet noin 20 % kauppakumppanimaihin nähden.1 Tehdasteollisuuden kannattavuus on heikentynyt myös lopputuotteiden huonon hintakehityksen vuoksi. Lisäksi teollisuuden käyttämien välituotepanosten hinnat ovat kohonneet nopeammin kuin lopputuotteiden hinnat. Välituotepanosten (eli tavaroiden ja palveluiden) osuus tehdasteollisuuden tuotannosta on varsin merkittävä, noin 75 %.2

Tehdasteollisuuden käyttämistä välituotteista noin kolmannes tulee kotimaisen tehdasteollisuuden ulkopuolisilta toimialoilta, runsas kolmannes ulkomailta ja vajaa kolmannes muusta kotimaisesta tehdasteollisuudesta. Tässä artikkelissa tarkastellaan työvoimakustannusten kehitystä yhdeksällä teollisuuden ulkopuolisella kotimaisella toimialalla, jotka tuottavat välituotepanoksia tehdasteollisuudelle. Kansainvälistä vertailua varten tässä selvityksessä on laadittu kauppapainoinen indeksi Suomen kilpailijamaiden palkkakehityksestä näillä toimialoilla.

Aluksi tarkastellaan työvoimakustannusten kehitystä kotimaisilla teollisuuden ulkopuolisilla toimialoilla suhteessa Suomen kauppakumppanimaihin. Työvoimakustannuskehityksen aiheuttamaa kustannuspainetta välituotepanosten tuotannossa selvitetään yksikkötyökustannusten ja työn tulo-osuuden avulla. Yritysten välisten palveluiden tuottajahintojen tarkastelu antaa viitteitä siitä, missä määrin nämä kustannuspaineet ovat siirtyneet välituotteiden hintoihin ja sitä kautta välituotteiden käyttäjien kustannuksiksi. Välituotekäytön vaikutusta teollisuuden kustannusrakenteeseen hahmotetaan lopuksi selvittämällä välituotteiden käyttöä teollisuuden eri toimialoilla.

Suljetun sektorin keskipalkat ovat nousseet Suomessa enemmän kuin kilpailijamaissa

Työkustannusten kehityksen vertailua varten tässä selvityksessä on laskettu pääosin kansantalouden tilinpidon vuositietojen pohjalta palkansaajakorvaukset työntekijää kohden vuosina 1999–2011.3 Aineistosta on laskettu indeksi, jossa maakohtaiset euroiksi muunnetut tiedot on painotettu Suomen ulkomaankauppapainoilla vuodelta 2011. Tiedot on saatu Eurostatista, ja ne koskevat 19:ää Suomen kauppakumppanimaata.4

Suomessa palkansaajakorvaukset työntekijää kohden ovat kasvaneet koko taloudessa vuosina 1999–2011 lähes 7 % suhteessa kilpailijamaihin (taulukko 1). Tehdasteollisuuden välituotepanosten käytön kannalta työvoimakustannusten nousu kilpailijamaihin nähden on ollut teollisuuden ulkopuolisilla toimialoilla kokonaisuudessaan yhtä merkittävä. Suomen tehdasteollisuuden välituotekäytöllä painotettu suljetun sektorin työvoimakustannusten kasvu on ollut 6,8 % suhteessa kilpailijamaihin.

Tehdasteollisuudessa palkansaajakorvaukset työntekijää kohden ovat kasvaneet lähes samaa vauhtia kuin kilpailijamaissa. Tämä tilasto antaa kuitenkin kehityksestä suotuisamman kuvan kuin työvoimakustannusindeksi, jonka mukaan työtuntia kohti lasketut työkustannukset ovat Suomessa myös tehdasteollisuudessa nousseet selvästi nopeammin kuin kauppakumppanimaissa.

Teollisuuden ulkopuolisista toimialoista suurin merkitys Suomen tehdasteollisuuden välituotekäytössä on tukku- ja vähittäiskaupalla, kuljetuksella ja varastoinnilla sekä majoitus- ja ravitsemustoiminnalla (kuvio 1). Näillä toimialoilla työvoimakustannukset kasvoivat Suomessa 12 % kilpailijamaihin verrattuna vuosina 1999–2011. Kilpailijamaista Saksan kehitys poikkeaa useista muista maista työkustannusten hitaan nousun vuoksi. Suomen kehitys erkanee muista erityisesti vuosien 2008–2009 palkansaajakorvausten kasvun vuoksi. Ruotsin kehitykseen – samoin kuin kauppapainoisen indeksin kehitykseen – vaikuttavat myös valuuttakurssimuutokset.

Toisena merkittävänä toimialakokonaisuutena teollisuuden välituotekäytön kannalta ovat ammatillinen, tieteellinen ja tekninen toiminta5 sekä hallinto- ja tukipalvelut. Työvoimakustannukset kasvoivat alalla 8,9 % suhteessa kilpailijamaihin tarkasteluvuosina (kuvio 2). Näissä toiminnoissa palkansaajakorvausten kasvu työntekijää kohden on ollut Suomessa nopeampaa kuin kilpailijamaissa jo 2000-luvun alkupuolella, mutta ero suureni myös vuosina 2008–2009.

Myös maa- ja metsätalouden merkitys välituotekäytössä on suuri. Tämä selittyy sekä metsäteollisuuden puuraaka-aineen että elintarviketeollisuuden välituotepanosten käytöllä. Maa- ja metsätalouden työvoimakustannusten kehitys on ollut Suomessa hieman hitaampaa kuin kilpailijamaissa. Kilpailijamaista mm. Ruotsissa ja Saksassa työvoimakustannusten kallistuminen on kuitenkin ollut tällä toimialalla hitaampaa kuin Suomessa. Maa- ja metsätaloudessa palkansaajakorvausten kasvu ei välity samalla tavoin välituotteen hintaan kuin työvoimavaltaisemmissa palveluissa ja tuotteissa, koska työtulon osuus toimialan arvonlisäyksestä on pienempi, esimerkiksi vuonna 2011 vain noin 25 %.

Informaatio- ja viestintätoimialalla työkustannukset ovat nousseet runsaat 8 % kilpailijamaihin nähden vuosina 1999–2011. Rakentamisessa suomalaiset työkustannukset kasvoivat voimakkaasti suhteessa kilpailijamaihin vuonna 2008. Ero on sittemmin hieman pienentynyt, mutta palkkakustannukset ovat edelleen runsaat 6 % suuremmat kuin kilpailijamaissa suhteessa vuoteen 1999. Myös julkisissa palveluissa työvoimakustannukset ovat Suomessa kasvaneet selvästi nopeammin.

Tehdyn työtunnin kustannukset nousseet keskipalkkoja nopeammin

Palkansaajakorvaukset työntekijää kohden kuvaavat toteutuneita työvoimakustannuksia. Työntekijää kohden laskettuihin palkansaajakorvauksiin vaikuttaa työn hinnan lisäksi tehtyjen työtuntien määrä, mutta toimialoittaisista työtunneista ei ole saatavissa kansainvälisesti vertailukelpoisia tilastoja. Työvoimakustannusindeksi, joka mittaa tehdyn työtunnin keskimääräisten työvoimakustannusten muutosta, on saatavissa, ja sen avulla voidaan täydentää kuvaa työkustannusten suhteellisesta kehityksestä.

Työvoimakustannusindeksi lasketaan työvoimakustannusten suhteena tehtyihin työtunteihin neljännesvuosittain.6 Tärkeimmissä palvelutoiminnoissa työvoimakustannusindeksin mukainen työn hinnan kehitys suhteessa kilpailijamaihin vuosina 2000–2011 on ollut hieman hitaampaa kuin palkansaajakorvaukset työntekijää kohden osoittavat (taulukko 2). Sen sijaan tehdasteollisuuden työvoimakustannukset ovat indeksin perusteella nousseet Suomessa selvästi nopeammin kuin kilpailijamaissa.

Tehdasteollisuuden lähes 10 prosentin työkustannusten kasvu suhteessa kilpailijamaihin selittyy osin vertailuvuoden valinnalla. Teollisuutta koskevia lukuja voidaan täydentää vanhemmalla työvoimakustannustilastolla, joka osoittaa Suomen tehdasteollisuuden työkustannusten tuntia kohden silti kasvaneen runsaat 6 % suhteessa kilpailijamaihin vuodesta 1999 vuoteen 2011.7 Suurehko ero keskipalkkojen kehitykseen nähden saattaa johtua esimerkiksi siitä, että lyhytaikaiset lomautukset vaikuttavat tehtyihin työtunteihin, mutta eivät työllisten lukumäärään.8

Työkustannusten merkitys välituotteita tuottavilla toimialoilla vaihtelee

Työkustannuskehityksen vaikutus välituotteiden hintoihin riippuu työkustannusten merkityksestä valmistuksen kokonaiskustannuksissa, työn tuottavuuden kehityksestä sekä välituotepanosten tuottajan hinnoitteluvoimasta. Työvoimakustannusten muutos ei välttämättä välity hintoihin, jos tuottavuus kohenee samaa vauhtia, ts. yksikkötyökustannukset eivät kasva.

Yksikkötyökustannukset laskettuna työvoimakustannusten suhteena arvonlisän volyymiin ovat koko talouden tasolla kasvaneet Suomessa vähemmän kuin kilpailijamaissa vuodesta 1999 vuoteen 2011 (taulukko 1). Tämä johtuu yksinomaan teollisuuden yksikkötyökustannusten kehityksestä. Ammatillisen, tieteellisen ja teknisen toiminnan sekä hallinto- ja tukipalvelutoimialojen yksikkötyökustannukset ovat kasvaneet huomattavasti kilpailijamaihin verrattuna. Sen sijaan kaupan, kuljetuksen ja varastoinnin sekä maa- ja metsätalouden yksikkötyökustannusten kehitys on maltillisempi kuin pelkkien työvoimakustannusten kehitys osoittaa.

Kokonaisuudessaan suljetun sektorin yksikkötyökustannukset ovat kasvaneet runsaat 9 % suhteessa kilpailijamaihin, kun toimialoittaiset muutokset lasketaan Suomen tehdasteollisuuden välituotekäytöllä painotettuna keskiarvona (kuvio 3).9

Työkustannusten kasvun merkitystä voidaan arvioida myös yritysten kannattavuuden kehityksen kautta. Työn tulo-osuus kuvaa työkustannusten merkitystä toimialan arvonlisäyksessä ja siten toimialan kannattavuutta käänteisesti. Toinen työkustannusten merkitystä kuvaava tapa on tarkastella palkansaajakorvausten suhdetta tuotokseen. Tällöin tarkastelussa otetaan huomioon myös välituotepanoksen osuus tuotoksesta. Suuri välituotekäyttö ja suhteellisen pieni arvonlisä voi merkitä, ettei toimialan omilla työkustannuksilla ole suurta merkitystä lopputuotteen hinnanmuodostuksessa.

Työn tulo-osuus on viime vuosina kasvanut voimakkaasti erityisesti teollisuustoimialoilla. Muilla toimialoilla muutos on ollut selvästi maltillisempi. Finanssikriisin jälkeisinä vuosina 2009–2011 työn tulo-osuus on Suomessa useimmilla toimialoilla ollut kuitenkin suurempi kuin kilpailijamaissa, kun se aiemmin oli pienempi kuin näissä maissa (kuvio 4).

Ammatillisten sekä tieteellisten ja teknisten palveluiden (ml. hallinto- ja tukipalvelut) toimialoilla työn tulo-osuus on ollut selvästi suurempi kuin kilpailijamaissa. Suomessa työn tulo-osuus on ollut vuosina 1999–2011 keskimäärin 70 % näillä toimialoilla, mutta kilpailijamaissa 59 %. Ruotsissa osuus on sama kuin Suomessa, mutta esim. Saksassa vain 45 %. Suomessa osuuden suuruutta voi selittää se, että toimialakokonaisuuden sisällä toiminnot ovat Suomessa painottuneet pienemmän arvonlisän työpaikkoihin. Näillä toimialoilla tuottavuuden taso on ollut matalampi suhteessa esim. Saksaan. Suurempi työn tulo-osuus merkitsee sitä, että työvoimakustannusten kasvu aiheuttaa enemmän painetta näiden palveluiden hintoihin. Myös työvoimakustannusten osuus koko tuotoksesta on näillä toimialoilla Suomessa suurempi kuin esim. Saksassa ja Ruotsissa (taulukko 3).

Kaupan, kuljetuksen ja varastoinnin toimialoilla kannattavuus suhteessa kilpailijamaihin on heikentynyt vuosina 2009–2010. Pitkällä aikavälillä kannattavuus on vaihdellut keskimäärin kilpailijamaiden tasolla. Tämän toimialakokonaisuuden keskimääräinen työn tulo-osuus on tarkastelujaksolla ollut 61 % sekä Suomessa että kilpailijamaissa. Saksassa se oli 65 % ja Ruotsissa 67 %, mutta näissä maissa suunta on ollut laskeva. Vuosina 2009–2011 tulo-osuus suureni Suomessa samalle tasolle kuin Saksassa ja Ruotsissa.

Laajemmin tarkasteltuna työvoimakustannusten merkitys koko tuotokseen suhteutettuna on verrattain pieni maa- ja metsätaloudessa, kaivostoiminnassa sekä etenkin kiinteistöalalla. Myös tehdasteollisuudessa työkustannusten osuus tuotoksesta oli vuonna 2011 vähäisempi kuin Saksassa ja Ruotsissa, mikä kertoo Suomen teollisuuden välituotekäytön suuremmasta osuudesta.

Kilpailijamaiden palkkakehitystä ja tuottavuuden kasvua nopeampi palkkojen nousu on osaltaan johtanut siihen, että työn tulo-osuus on kasvanut Suomessa viime vuosina useimmilla toimialoilla suuremmaksi kuin kilpailijamaissa keskimäärin. Yritysten kannattavuus on siis heikentynyt. Toimialojen välillä on merkittäviäkin eroja sekä osuuden suuruudessa että kehityksessä. Toimialoilla, joissa työn tulo-osuus on ollut perinteisestikin suurempi, palkkakustannusten kasvu on todennäköisesti vaikuttanut voimakkaammin tuotteiden ja palveluiden hintoihin.

Teollisuuden välituotepanosten hinnat nousseet Suomessa nopeammin

Teollisuuden ulkopuolisten toimialojen teollisuudelle tuottamien välituotteiden hinnoista on niukasti tilastotietoa. Yksi tapa arvioida hintoja on suhteuttaa kansantalouden tilinpidon toimialoittaisen tuotoksen arvo sen volyymiin. Toinen mahdollisuus on käyttää palvelujen tuottajahintaindeksejä.

Palveluiden tuottajahintojen10 vertailu osoittaa, että Suomessa yritysten toisilleen tuottamat palvelut kallistuivat nopeammin kuin vertailumaissa vuosina 2006–2008 (kuvio 5).

Kokonaisuudessaan yrityspalvelut ovat vuosittain kallistuneet Suomessa keskimäärin 2 % vuosina 2006–2012. Toimialoittaisen hintakehityksen tarkastelu osoittaa, että Suomessa yrityspalveluiden hinnat ovat nousseet eniten samoilla toimialoilla, joiden työvoimakustannukset ovat kasvaneet nopeammin (taulukko 4).

Kansantalouden tilinpidon mukaisen toimialoittaisen tuotoksen hinta – laskettuna tuotoksen arvon suhteena sen volyymiin – on noussut useimmilla teollisuuden ulkopuolisilla toimialoilla selvästi nopeammin kuin tehdasteollisuudessa. Yksityisten palveluiden tuotoksen hinta on noussut vuodesta 1999 vuoteen 2011 runsaat 13 % suhteessa tehdasteollisuuden tuotoksen hintaan. Tarkemmalla toimialatasolla ammatillisessa, tieteellisessä ja teknisessä toiminnassa tuotoksen hinta on kohonnut samalla aikavälillä keskimäärin 3,4 % vuodessa, hallinto- ja tukipalveluissa 2,8 %, kuljetuksen ja varastoinnin toimialalla 2,3 % ja kaupan alalla 1,1 % vuodessa. Tehdasteollisuudessa tuotoksen hinnan nousu oli keskimäärin vain 0,7 % vuodessa. Suljetun sektorin tuottamien välituotepanosten nopeampi hintojen kohoaminen on siten saattanut osaltaan heikentää teollisuuden kannattavuutta.

Välituotekäytön merkitys vaihtelee teollisuustoimialoittain

Yksityisen sektorin kehitystä on 2000-luvulla leimannut arvoketjujen rakentaminen, ydintoimintoihin erikoistuminen ja muiden toimintojen ulkoistaminen. Tämä kehitys on näkynyt tehdasteollisuudessa välituotepanosten käytön lisääntymisenä. Samalla välituotekäytön rakenne on muuttunut. Tuontipanosten osuus tuotoksesta on kasvanut 23 prosentista 30 prosenttiin. Kotimaisen tehdasteollisuuden toisille tehdasteollisuustoimialoille tuottamien välituotteiden käyttö on supistunut 25 prosentista 20 prosenttiin tuotoksesta. Tehdasteollisuuden ulkopuolisille toimialoille kohdistuva kotimaisten välituotepanosten käyttö pysyi vuodesta 2000 vuoteen 2008 vajaassa 22 prosentissa suhteessa tuotokseen, mutta elektroniikkateollisuuden supistumisen myötä osuus on kasvanut 24 prosenttiin vuonna 2010. Nämä kehityskulut ovat merkinneet tehdasteollisuudelle suurempaa altistusta oman toimialan ulkopuoliselle kustannuskehitykselle. Euroalueeseen ja Ruotsiin verrattuna Suomen tehdasteollisuus käyttää kuitenkin jonkin verran vähemmän muiden toimialojen tuottamia kotimaisia välituotteita.

Suljetun sektorin aiheuttama kustannuspaine teollisuuden eri alatoimialoilla riippuu näiden alojen välituotekäytön laajuudesta ja rakenteesta. Tehdasteollisuuden sisällä välituotteiden käyttö vaihtelee suuresti toimialan luonteen mukaan. Elintarvike-, puu- ja paperiteollisuus käyttävät suhteellisen paljon teollisuuden ulkopuolisia välituotepanoksia kotimaisen raaka-aineen vuoksi. Öljynjalostus taas nojaa tuontipanoksiin, koska sen raaka-aine on tuonnin varassa. Myös moottoriajoneuvojen valmistus, elektroniikkateollisuus sekä metallien jalostus käyttävät runsaasti tuontipanoksia.

Suljetun sektorin työvoimakustannukset ovat kasvaneet eniten sellaisilla toimialoilla, joiden palveluita tehdasteollisuus käyttää runsaasti. Tätä kautta syntyvä mahdollinen kustannuspaine välittyy kuitenkin eri tavoin tehdasteollisuuden eri toimialoille. Ammatilliset, tieteelliset ja tekniset palvelut, hallinto- ja tukipalvelut mukaan luettuina, tuottavat palveluita erityisesti elektroniikkateollisuudelle, kone- ja laitevalmistukseen sekä elintarviketeollisuudelle. Kaupan, liikenteen ja varastoinnin palveluita käyttää selvästi eniten paperiteollisuus. Suljetun sektorin työvoimakustannusten nousu vaikuttaa siis eniten niihin teollisuustoimialoihin – eli elektroniikka- ja paperiteollisuuteen – jotka käyvät parhaillaan läpi rakennemuutosta.

Työkustannusten kasvu heikentää osaltaan vientiteollisuuden kilpailukykyä

Tehdasteollisuudelle välituotteita tuottavilla toimialoilla työvoimakustannusten kasvu on kaikilla mittareilla mitattuna ollut rahaliiton aikana Suomessa nopeampaa kuin kilpailijamaissa. Huomattavimmat erot ovat aloilla, joiden merkitys teollisuuden välituotekäytössä on suuri, kuten kauppa ja logistiikka sekä erilaiset tukipalvelut. Työvoimakustannusten kasvu on välittynyt yrityspalveluiden hintoihin, jotka ovat nousseet viime vuosina nopeammin kuin joissakin kilpailijamaissa sekä ripeämmin kuin tehdasteollisuuden tuotoksen hinnat. Vientiteollisuuden kustannuskilpailukyvyn heikentymiseen on siten osaltaan vaikuttanut myös kotimaisen suljetun sektorin työkustannusten nousu.

Asiasanat: työvoimakustannukset, kilpailukyky

1 Kajanoja, L. (2012) Suomen kilpailukyky ja sen mittaaminen. Euro & talous 5/2012: Talouden näkymät.

2 Välituotteiden merkitystä kilpailukyvyn kannalta on tarkasteltu aiemmin mm. Etlan kilpailukyvyn mittareiden uudistamista käsitelleessä analyysissä. Ks. Mankinen, R. – Nikula, N. – Rantala, O. (2012) Kustannuskilpailukyvyn mittausmenetelmien uudistaminen. Valtioneuvoston kanslian julkaisusarja 3/2012.

3 Tiedot ovat peräisin Eurostatista lukuun ottamatta Yhdysvaltain lukuja, jotka on haettu BEA:sta. Palkansaajakorvaukset sisältävät palkat ja palkkiot sekä työnantajan sosiaaliturvamaksut.

4 Kilpailijamaita tässä tarkastelussa ovat AT, BE, DE, DK, EE, ES (2000–), FR, GR (2000–), IE, IT, LU, NL, NO, PT, SE, SI, SK, UK, USA.

5 Tieteelliseen ja tekniseen toimialaan sisältyvät mm. lakiasiain- ja laskentatoimen palvelut, pääkonttorien toiminta, liikkeenjohdon konsultointi, arkkitehti- ja insinööripalvelut, tekninen testaus ja analysointi, tieteellinen tutkimus ja kehittäminen, mainostoiminta ja markkinatutkimus, muotoilu, kääntäminen, vuokraus ja leasing, turvallisuus- ja vartiointipalvelut sekä kiinteistönhoito.

6 Vuodesta 2007 lähtien indeksi perustuu otostutkimukseen. EU-tasolla työvoimakustannusindeksi on saatavilla vuodesta 2000 ja osin vasta vuodesta 2007. Toimialatasolla tietoa ei ole saatavissa tarkalleen samalla tavalla kuin palkansaajakorvauksista. Hallinto- ja tukipalvelutoiminnoista ei ole tietoa kuin vasta vuodesta 2007 lähtien. Nämä toimialat kuitenkin sisältyvät ammatillisiin, tieteellisiin ja teknisiin toimintoihin palkansaajakorvauksissa työntekijää kohden (taulukko 2). Tilaston erilaiset laadintamenetelmät saattavat vaikuttaa eri maita koskevien indeksien vertailukelpoisuuteen. Yhdysvaltojen osalta maavertailussa on käytetty tietoa palkansaajakorvauksista työntekijää kohden.

7 Muiden toimialojen suhteen vastaavaan vertailuun ei ole tietoja käytettävissä.

8 Työvoimakustannusindeksin historiatiedot ennen vuotta 2007 on konstruoitu yhdistelemällä muita tilastoja, mikä saattaa aiheuttaa harhaa.

9 Rahoitus- ja vakuutustoiminnan poikkeavan suuren yksikkötyökustannusten kasvuluvun vaikutus koko suljetun sektorin yksikkötyökustannusten kasvuun on noin 1 prosenttiyksikkö.

10 Yritysten välisten palveluiden tuottajahinnoista on käytettävissä suhteellisen vähän vertailukelpoisia tilastoja: aikasarjat ovat lyhyitä ja tietoa on vain muutamista maista.

Aiempia artikkeleita ja kehikoita

Artikkeleita

PK-yritysten rahoituksen tila Suomessa. Pertti Pylkkönen ja Eero Savolainen. Euro & talous 2/2013.

Suomessa luotava valmiudet asettaa pankeille systeemisiä lisäpääomavaatimuksia. Jukka Vauhkonen ja Hanna Westman. Euro & talous 2/2013.

Rahoituskriisi avasi keskustelun rahapolitiikan tavoitteista. Juha Kilponen, Jarmo Kontulainen ja Antti Suvanto. Euro & talous 1/2013.

Kansainvälisen raha- ja finanssitalouden malli. Mika Kortelainen. Euro & talous 1/2013.

Globaalit energiamarkkinat murroksessa. Laura Solanko ja Lauri Vilmi. Euro & talous 1/2013.

Suomen julkisen talouden kestävyystarkasteluja. Helvi Kinnunen, Petri Mäki-Fränti ja Hannu Viertola. Euro & talous 5/2012.

Suomen kilpailukyky ja sen mittaaminen. Lauri Kajanoja. Euro & talous 5/2012.

Asuntojen hintakuplan puhkeaminen ja Espanjan talouspoliittiset haasteet. Hanna Freystätter. Euro & talous 4/2012.

Finanssipolitiikan syklisyys ja valtionlainojen riskilisä. Juha Kilponen. Euro & talous 4/2012.

Miten nousevat taloudet ovat muuttaneet globaaleja hintatrendejä? Heli Simola. Euro & talous 4/2012.

Suomen asuntohintakehityksen arviointia eri mittareita käyttäen. Jarkko Kivistö. Euro & talous 3/2012.

Suomen tavaraviennin markkinaosuus supistunut voimakkaasti 2000-luvulla. Seppo Orjasniemi ja Terhi Ravaska. Euro & talous 3/2012.

Suomen talouden pitkän aikavälin kasvuennuste. Helvi Kinnunen, Petri Mäki-Fränti, Elisa Newby, Seppo Orjasniemi ja Jukka Railavo. Euro & talous 3/2012.

Vastasykliset pääomapuskurit Suomessa. Karlo Kauko. Euro & talous 2/2012.

Rahapolitiikan välittyminen ja velkaantuminen euroalueella. Harri Hasko. Euro & talous 1/2012.

Euroalueen talouspoliittinen koordinaatio: mitä on tehty ja miksi? Samu Kurri. Euro & talous 1/2012.

Rahapolitiikan määrällinen keventäminen. Lauri Vilmi. Euro & talous 1/2012.

Kotitalouksien taloudellinen liikkumavara Suomessa. Petri Mäki-Fränti. Euro & talous 5/2011.

Väestön ikääntymisen taloudellisten kokonaisvaikutusten tarkastelu yleisen tasapainon mallilla. Helvi Kinnunen ja Jukka Railavo. Euro & talous 5/2011.

Finanssipolitiikan reaktiot talouskriisiin euromaissa. Helvi Kinnunen ja Maritta Paloviita. Euro & talous 4/2011.

Keskuspankkitoiminta ja taseen riskit. Tuomas Välimäki. Euro & talous 4/2011.

Makrovakauspolitiikan välineet. Juhana Hukkinen ja Karlo Kauko. Euro & talous 4/2011.

Työvoiman tarjonta pitkällä aikavälillä. Helvi Kinnunen ja Petri Mäki-Fränti. Euro & talous 3/2011.

Estimoitu yleisen tasapainon malli ennustekäyttöön. Elisa Newby, Jukka Railavo ja Antti Ripatti. Euro & talous 3/2011.

Suomen Pankin ennustevirheet vuosina 2004–2010. Elisa Newby ja Seppo Orjasniemi. Euro & talous 3/2011.

Kehikoita

Euro & talous, Talouden näkymät 5/2012

Vuoden 2012 kolmannen neljänneksen tilinpito (s. 12).

Varautumissäästäminen nostaa kotitalouksien säästämisastetta taantumissa (s. 24–26).

Talouskasvun ja työttömyysasteen yhteys muuttunut (s. 30–32).

Suomen julkisen talouden tila (s. 36–40).

Euro & talous, Talouden näkymät 3/2012

Vuoden 2012 ensimmäisen neljänneksen tilinpito (s. 11).

Palveluiden vienti Suomessa edelleen kapealla pohjalla (s. 21–23).

Tuottavuuskehityksen taustalla toimialakohtaisia, rakenteellisia ja suhdannetekijöitä (s. 30–32).

Vaihtotaseen heikkenemisen taustalla useita tekijöitä (s. 37–38).

Euro & talous 5/2011, Talouden näkymät

Vuoden 2011 kolmannen neljänneksen tilinpito (s. 10).

Kokonaistuotannon lyhyen aikavälin ennustemalli (s. 11–13).

Yritysten kannattavuus eri toimialoilla Suomessa (s. 24–26).

Potentiaalisen tuotannon arviointi haastavaa (s. 33–35).

Suomen julkisen talouden tila (s. 39–43).

Kaupan alan rakenteiden ja kilpailun vaikutus hintoihin euroalueella (s. 47–49).

Vaihtoehtoislaskelmia

Vaihtoehtoislaskelma: työ- ja hyödykemarkkinoiden kilpailullisuus lisääntyy. Euro & talous, Talouden näkymät 5/2012 (s. 48–50).

Vaihtoehtoislaskelma: Kotitaloudet vahvistavat rahoitusasemaansa kysyntää sopeuttamalla. Euro & talous, Talouden näkymät 3/2012 (s. 43–45).

Vaihtoehtoislaskelma: Velkakriisi kärjistyy globaaliksi taantumaksi. Euro & talous 5/2011, Talouden näkymät (s. 54–57).

Vaihtoehtoislaskelma: Kotimaiset palkka- ja hintapaineet voimistuvat. Euro & talous 3/2011, Talouden näkymät (s. 42–44).

Ennustetaulukot

Julkaisut

Täydellinen julkaisuluettelo löytyy Suomen Pankin verkkopalvelusta (http://www.suomenpankki.fi/ > Julkaisut).

Verkkosivuilla on maksuton palvelu, josta voi tilata Suomen Panin verkkojulkaisuja. Tilaaja saa sähköpostiinsa tiedon tilaamastaan julkaisusta sen ilmestyttyä. Verkkojulkaisuja voi tilata osoitteessa www.suomenpankki.fi > Julkaisut > Sähköisten julkaisujen tilaaminen.

Euro & talous ja Bank of Finland Bulletin sekä Suomen Pankin vuosikertomus suomeksi, ruotsiksi ja englanniksi ilmestyvät myös painettuina. Niitä voi tilata osoitteessa http://www.suomenpankki.fi > Julkaisut > Painettujen julkaisujen tilaaminen.

Samasta osoitteesta voi tilata aiemmin ilmestyneitä painettuja julkaisuja sekä joitakin Euroopan keskuspankin julkaisuja.